Справа № 420/8668/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/8668/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Турецької І.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Шелкова Сергія Геннадійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року, прийняте у складі суду судді Танцюри К.О. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.04.2023 №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області від 06.04.2023 №6724 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської республіки ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 ; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення від 06.04.2023 року №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 на ім`я громадянина Азербайджану ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Шелков Сергій Геннадійович звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 , в якій вказує, що оскаржуване рішення прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права та на підставі неповно з`ясованих обставин, тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідач не дотримався вимог п. 22, 23 Порядку №1983, оскільки не провів вивчення та аналіз матеріалів подання про скасування дозволу на міграцію у місячний термін, не запросив для дачі пояснень позивача та не прийняв у передбачені терміни відповідне рішення про скасування дозволу на міграцію, чому судом першої інстанції не була надана оцінка. Апелянт зазначає, що відповідачем під час обміну посвідки на постійне проживання у 2019 році був проведений комплекс заходів направлених на перевірку законності отримання позивачем дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання та не було виявлено жодних порушень Закону України «Про імміграцію» та відсутність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

Апелянт вважає, що оскаржувані рішення, з підстав виявлення допущення порушення законодавства під час, оформлення його братом паспорту громадянина України, по збігу 16 років після надання йому дозволу на імміграцію, суперечить принципу правої визначеності, так як позбавляє відповідного правового статусу позивача, через допущене іншими особами порушення, яка, очевидно, не може нести відповідальність за будь-яке вчинене іншими особами порушення закону. Крім того, апелянт зазначає, що позивач є батьком трьох дітей, які є громадянами України, а тому оскаржувані рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області тягнуть за собою порушення інтересів дітей.

Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.01.2007 громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у відповідності до п. 4 ч. 2 Закону України «Про імміграцію» на підставі того, що його брат - ОСОБА_3 , 1979 р.н., перебуває у громадянстві України (паспорт гр. України серії НОМЕР_2 виданий 07.06.2005 Біляївським РВ УМВС України в Одеській області).

02.11.2007 громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області було надано дозвіл на імміграцію № 278954 у відповідності до пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» (а.с.136).

07.11.2007 громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 (а.с.139).

04.11.2014 громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 звернувся із заявою про обмін посвідок на постійне проживання у зв`язку зміною персональних даних, а саме прізвища « ОСОБА_4 » на прізвище « ОСОБА_5 » на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01.07.2014 №522/9449/14-ц(а.с.153-154, 159-160).

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснено обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 на посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 04.11.2014 з персональними даними « ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 04.11.2014, у зв`язку з непридатністю для подальшого використання, 14.01.2019 була обміняна на посвідку № НОМЕР_1 .

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 06.04.2023 №278954 (о/с) про скасування дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» скасовано ОСОБА_2 дозвіл на імміграцію в Україну виданий 02.11.2007; вилучено посвідку на постійне проживання в Україні видані на підставі вказаного дозволу на імміграцію у тому числі у порядку обміну серії ОД №2460, серії НОМЕР_4 та №900001608 (а.с.191).

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 06.04.2023 №724 скасовано ОСОБА_2 посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 , на підставі п.п. 1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2918 №321 (а.с.192).

Вважаючи протиправними зазначені рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що скасовуючи дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 , відповідач діяв правомірно, оскільки єдиною підставою отримання позивачем дозволу на імміграцію стало те, що його брат ОСОБА_3 є громадянином України, при цьому громадянство України отримано шляхом обману, на підставі підробленого рішення суду та з 2005 року скасовано.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в`їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію» орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Колегія суддів зазначає, що спірне рішення щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну фахівцем контролюючого органу винесено на підставі ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Водночас, суб`єктом владних повноважень, на якого покладає обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих рішень, не надано суду жодного доказу на підтвердження наявності, передбачених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідачем не встановлено подання позивачем для надання йому дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Зокрема, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.04.2023 №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну містить посилання на п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», тобто відповідач вважає, що дозвіл на імміграцію надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

У Висновку про скасування дозволу на імміграцію від 06.04.2023 року вказані відомості деталізовано та вказано, що на дату подачі документів позивачем його брат мав незаконно виданий паспорт громадянина України, який не підтверджував факт належності до громадянства України. За висновками міграційного органу, дозвіл на імміграцію було надано на підставі документа, який втратив чинність.

Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2019 року у справі №815/3651/17, від 13 червня 2019 року у справі №825/2971/14 зазначив, що статтею 12 Закону № 2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій відповідно до статті 12 Закону № 2491-III.

Водночас, відповідачем жодним чином не обґрунтовано, в чому полягає вчинення позивачем протиправних дій, оскільки жодних підроблених рішень при отриманні дозволу на імміграцію позивачем не подавалось, а паспорт його брата був чинний та анульований лише у 2011 році.

Колегія суддів вважає, що поняття «документ, який втратив чинність» у розумінні Закону України «Про імміграцію» має трактуватись як документ, який не мав чинності саме станом на момент подачі заяви про отримання дозволу на імміграцію у 2007 році, а не на момент анулювання брату позивача громадянства України у 2011 році. Аналогічний підхід до застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 у справі №802/864/16-а.

Поряд з цим, колегія суддів звертає уваги, що копії матеріалів особової справи позивача, надані відповідачем разом із відзивом на адміністративний позов (а.с. 108) містять копію паспорта брата позивача, ОСОБА_3 та відомості, що з 27.04.2012 року громадянство України зазначеної особи було поновлено.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі Порядок №1983).Вказаний порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Пункт 21 Порядку № 1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Відповідно до пункту 23 Положення № 1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року №495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

У постанові від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.

Колегія суддів зазначає, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

У постанові від 04 вересня 2020 року у справі №120/1859/19-а Верховний Суд вказав, що відповідно до пункту 23 Порядку №1983, територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання. Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Так, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що відповідачем заходи на виконання пункту 23 Порядку №1983 не вживались, про розгляд вказаного питання не повідомлялось, можливість надати свої пояснення не надавалась, а про скасування рішення про надання дозволу на імміграцію позивача було фактично повідомлено по факту прийнятого рішення. Вказана обставина беззаперечно вплинула на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу, як іммігранту, у цій процедурі, виходячи з принципу гласності прийняття рішень, відповідно до якого особа, стосовно якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.

Верховний Суд у постанові від 10 червня 2022 року (справа № 640/13572/20) наголошував, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Колегія суддів також наголошує, що факт обміну позивачу посвідки на постійне проживання в Україні в 2014 році свідчить про те, що уповноваженим органом було проведено перевірку та підстави для надання йому дозволу на імміграцію, будь-яких порушень виявлено не було.

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

Під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів про існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Згідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Колегія суддів наголошує, що як вбачається з матеріалів справи, позивач проживає на території України з 2007 року постійно, має неповнолітніх дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які мають громадянство України (а.с. 18-23)

При цьому, спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в України, не містить обґрунтування, що вивчались обставини наявності у позивача неповнолітніх дітей громадян України, його соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки, якщо діти будуть розлучатись з батьком.

Так, відповідно до ст.ст. 8, 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Слід зазначити, що син позивача народився в Україні, знаходиться на утриманні позивача і потребує допомоги, у зв`язку з цим суд вважає, що рішення, прийняте відповідачем, порушує не лише права позивача, але й права і інтереси дитини.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

У цій справі, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дітей позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Так, колегія суддів наголошує, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» є безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 826/3689/16.

Враховуючи те, що вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, та порушення прав дітей на виховання в родині, колегія суддів вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області тягне за собою порушення інтересів неповнолітніх дітей.

Вказані обставини в їх сукупності свідчать про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.04.2023 №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області від 06.04.2023 №6724 про скасування посвідки на постійне проживання підлягають задоволенню як похідні, оскільки скасування посвідки на постійне проживання відбулось виключно на підставі скасування дозволу на імміграцію.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, колегія суддів вважає, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту порушеного права беззаперечно повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

Так, згідно з п.67, п. 74 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби. Недійсна посвідка, виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів повертається для знищення до територіального органу/територіального підрозділу ДМС за місцем її видачі.

Колегія суддів зазначає, що оскільки неправомірне скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання призводить до виникнення негативних наслідків для позивача у вигляді вилучення та знищення відповідної посвідки органами Державної прикордонної служби України, зобов`язання відповідача повідомити територіальні органи ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення від 06.04.2023 року №278954 про скасування дозволу на імміграцію, а також зобов`язання відповідача направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 на буде сприяти повному та ефективному захисту прав позивача.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 322 КАС України, постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, як встановлено судом, під час подання адміністративного позову до суду першої інстанції сплаті підлягав судовий збір у загальному розмірі 2147,20 грн., який було сплачено згідно платіжних документів № від 19.04.2023 року та №95717 від 26.04.2023 року. За подання апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у сумі 3220,80 грн., який було сплачено згідно платіжного документу № від 26.07.2023 року. Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог, розмір судових витрат у вигляді судового збору, що підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі складає 5368,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шелкова Сергія Геннадійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.04.2023 №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області від 06.04.2023 №6724 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської республіки ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення від 06.04.2023 року №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 на ім`я громадянина Азербайджану ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображеньска, 44, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати у розмірі 5368,00 грн. (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень 00 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: І. О. Турецька

Суддя: Л. Є. Зуєва