Справа № 420/13895/23
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2023-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу період її проживання із чоловіком військовослужбовцем з 12.05.1982 по 25.05.1985, який відображений у довідці 11.12.2020 №3/94; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 зарахувати до страхового стажу період її проживання із чоловіком військовослужбовцем з 12.05.1982 по 25.05.1985, який відображений у довідці 11.12.2020 №3/94 та здійснити перерахунок та виплату пенсії починаючи з 10.05.2023.

Ухвалою суду від 20.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначила, що згідно до архівної довідки від 18.06.2020 №11/139300 ОСОБА_2 чоловік позивачки в період з 12.05.1982 по 25.05.1985 проходив службу на території Мадагаскару. Позивач вказала, що разом із чоловіком проживала і позивачка та, що Київський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки видав довідку від 11.12.2020 №3/94 у відповідності до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок №637). Як зазначила позивач, представник позивача звертався із запитом щодо зарахування періодів з 12.05.1982 по 25.05.1985, однак листом від 10.05.2023 було повідомлено про відсутність підстав такого зарахування, так як відсутні документи підтверджуючі про перетин державного кордону. Позивач, посилаючись на положення Порядку №637 та те, що як слідує зі змісту долученої позивачем довідки від 11.12.2020 №3/94, остання містить інформацію про те, що позивач переїхала до нового місця проходження військової служби її чоловіка та вказується інформація про те що в період з 12.05.1982 по 25.05.1985 не мала змогла працевлаштування за фахом, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

30.06.2023 до суду від відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач вказав, що вимога позовної заяви, щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду проживання позивачки з її чоловіком військовослужбовцем є передчасною та необґрунтованою, адже рішення Головного управління про відмову у розгляді заяви по суті про перерахунок пенсії позивачці не ухвалювалося, а скаржуваний позивачкою лист несе лише інформаційний характер щодо її пенсійного забезпечення. Поряд з цим, як вказав відповідач, пунктом 1 Порядку № 22-1, визначено, що заява на перерахунок пенсії та долучені документи подаються заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр). Згідно пункту 13 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 № 109, період проживання дружини військовослужбовця до 1 січня 2004 року з чоловіком у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, у гарнізонах, розташованих за кордонами колишнього СРСР, підтверджується довідками (Додаток №4), виданими військовими комісаріатами, на підставі особової справи військовослужбовця, звільненого з військової служби, та документів про перетин державного кордону дружиною військовослужбовця. Враховуючи викладене та вказавши, що у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про перетин державного кордону ОСОБА_1 в період проходження військової служби чоловіка військовослужбовця на території Мадагаскару, відповідачем правомірно до страхового стажу не враховано період з 18.08.1982 по 25.05.1985 згідно довідки від 11.12.2020 № 3/94, яка видана Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 10.05.2023, на запит представника позивача від 05.05.2023, повідомлено, що згідно пункту 13 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 № 109, період проживання дружини військовослужбовця до 1 січня 2004 року з чоловіком у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, у гарнізонах, розташованих за кордонами колишнього СРСР, підтверджується довідками (Додаток №4), виданими військовими комісаріатами, на підставі особової справи військовослужбовця, звільненого з військової служби, та документів про перетин державного кордону дружиною військовослужбовця. У зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про перетин державного кордону ОСОБА_1 в період проходження військової служби чоловіка військовослужбовця на території Мадагаскару до страхового стажу не враховано період з 18.08.1982 по 25.05.1985 згідно довідки від 11.12.2020 № 3/94, яка видана Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

Позивач, не погоджуючись із незарахуванням Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області до страхового стажу періоду з 18.08.1982 по 25.05.1985, згідно довідки від 11.12.2020 № 3/94, яка видана Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, звернулась до суду із цим позовом.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII (далі - Закон № 1788), Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058).

Згідно зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 ч.1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За визначеннями, наведеними у статті 1 вказаного Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частинами 1-3 ст. 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Необхідно зазначити, що до 01 січня 2004 року порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05 листопада 1991 року (далі - Закон № 1788-XII).

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений (далі - Порядок №637).

Пунктом 13 Порядку встановлено, що період проживання дружини військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) з чоловіком у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками (додаток №4), виданими командирами (начальниками) військових частин, військових навчальних закладів на підставі документів, які підтверджують зазначений період.

При цьому для дружини військовослужбовця, звільненого з військової служби, період проживання до 01.01.2004 з чоловіком у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками, які видаються військовими комісаріатами, за період проживання:

- у гарнізонах, розташованих за кордонами колишнього СРСР та України, - на підставі особової справи звільненого військовослужбовця та документів про перетин державного кордону дружиною військовослужбовця;

- у гарнізонах, розташованих у межах колишнього СРСР, України та країн - членів Співдружності незалежних держав, - на підставі особової справи звільненого військовослужбовця, довідки місцевих органів влади про період фактичного проживання (реєстрації, прописки) дружини військовослужбовця у відповідній місцевості та довідки установи державної служби зайнятості про неможливість працевлаштування дружини військовослужбовця за спеціальністю у відповідній місцевості.

Період проживання дружини військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) після 01.01.2004 з чоловіком у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, зараховується до страхового стажу відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що за загальним правилом, проживання дружини військовослужбовця з чоловіком у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками, які виданими командирами (начальниками) військових частин, військових навчальних закладів.

Поряд з цим, запроваджено окрему процедуру підтвердження проживання дружини військовослужбовця у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю до 01.01.2004. Такі обставини підтверджуються довідками військових комісаріатів.

З долученої до матеріалів справи довідки від 11.12.2020 № 3/94, яка видана Київським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки вбачається, що майор у відставці ОСОБА_2 проходив дійсну військову службу в 10 Головному управлінні Генерального штрабу Збройних Сил на території Мадагаскару з 29.06.1982 по 25.05.1985. Разом із ОСОБА_2 проживала дружина ОСОБА_1 , яка мала спеціальність економіста і не працювала з 18.08.1982 по 25.05.1985 у зв`язку з неможливістю працевлаштуватись за даною спеціальністю.

Разом з тим, з аналізу пункту 13 Порядку №637 вбачається, що вказана довідка, яка складається військовими комісаріатами, видається на підставі особової справи звільненого військовослужбовця та документів про перетин державного кордону дружиною військовослужбовця та саме військовий комісаріат несе відповідальність за правильність складення відповідної довідки.

З урахуванням вищевикладеного, а також те, що відповідальність за складання вказаних довідок покладається на військові комісаріати (наразі територіальні центри) та не може перекладатись на дружину військовослужбовця, звільненого з військової служби, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу період її проживання із чоловіком військовослужбовцем з 12.05.1982 по 25.05.1985, який відображений у довідці 11.12.2020 №3/94; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 зарахування до страхового стажу період її проживання із чоловіком військовослужбовцем з 12.05.1982 по 25.05.1985, який відображений у довідці 11.12.2020 №3/94 та здійснити перерахунок та виплату пенсії починаючи з 10.05.2023, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача та оскільки вимозі про зобов`язання відповідача вчинити певні дії передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача, судовий збір за другу(похідну) вимогу позивача не стягувався, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачв за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу період її проживання із чоловіком військовослужбовцем з 12.05.1982 по 25.05.1985, який відображений у довідці 11.12.2020 №3/94.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 зарахування до страхового стажу період її проживання із чоловіком військовослужбовцем з 12.05.1982 по 25.05.1985, який відображений у довідці 11.12.2020 №3/94 та здійснити перерахунок та виплату пенсії починаючи з 10.05.2023.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, м.Одеса, вул. Канатна,83) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра