Справа № 120/6445/23
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2023-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 вересня 2023 р. Справа № 120/6445/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" (вул. Брацлавська, 2, м. Вінниця, 21001)

про: визнання бездіяльності протиправною

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у незабезпеченні права засудженого до довічного позбавлення волі позивача на здійснення телефонних розмов 09.01.2023 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що згідно з вироком Пішанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 року позивач засуджений до довічного позбавлення волі та з того часу відбуває покарання в державній установі "Вінницька установа виконання покарань № 1". 09.01.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання можливості здійснити телефонний дзвінок. Однак відповідач не забезпечив позивачеві реалізацію його права на телефонні розмови 09.01.2023 року. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 22.05.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою у відповідача витребувано належним чином завірену витягу журналу обліку телефонних розмов, які здійснив позивач 09.01.2023 року, та заяву позивача від 09.01.2023 року про надання йому телефонних розмов 09.01.2023 року.

15.06.2023 року за вх.№32751/23 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що здійснення нагляду за засудженими покладається на чергову зміну, до складу якої входить молодший інспектор з приймання та видачі посилок (передач) і бандеролей, проведення побачень і телефонних розмов засуджених із родичами та іншими особами. В той же час, як зауважує відповідач, в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" відсутня посада молодшого інспектора, який би забезпечував, крім іншого, нагляд за проведенням засудженими телефонних розмов. У зв`язку з наведеним, обов`язки з організації та надання телефонних розмов покладено на начальників відділень соціально-психологічної служби сектора для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, так як телефонні розмови надаються під контролем представника адміністрації. Відповідач вказує, що в разі відсутності вищезазначеної уповноваженої особи, організація надання телефонних розмов засудженим до довічного позбавлення волі покладається на заступника чергового помічника начальника установ сектора для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак в першу чергу зазначені уповноважені особи зобов`язані виконувати свої безпосередні функціональні обов`язки. Відповідач зазначає, що 09.01.2023 року телефонні розмови позивачеві не надавалися у зв`язку з тим, що начальник відділення соціально-психологічної служби перебував на добовому чергуванні в складі оперативної групи по охороні ув`язненого у Вінницькій міській клінічній лікарні №2, а відтак в установі була відсутня можливість надати позивачеві здійснити телефонний дзвінок. З огляду на викладене відповідач вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

04.07.2023 року за вх.№37370/23 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано заявлені позовні вимоги та наведено заперечення стосовно тверджень відповідача, викладених у відзиві.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 року засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

09.01.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання можливості здійснити телефонний дзвінок 09.01.2023 року.

Однак вказана можливість позивачеві надана не була у зв`язку з тим, що особа, на яку покладено обов`язки з організації та надання телефонних розмов засудженим, а саме начальник відділення соціально-психологічної служби, перебував на добовому чергуванні в складі оперативної групи по охороні ув`язненого у Вінницькій міській клінічній лікарні №2.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо забезпечення права засудженого до довічного позбавлення волі на здійснення телефонних розмов 09.01.2023 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (ч. 3 ст. 63 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч. 1, 2 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України).

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (ч. 2 ст. 151 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

Перелік прав та обов`язків засуджених до позбавлення волі наведено у ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України, частиною 1 якої визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, в тому числі й здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Особливості реалізації права засуджених на телефонні розмови врегульовано ст. 110 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Ч. 5 зазначеної вище статті передбачено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених.

Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Водночас ч. 8 ст. 110 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України.

На реалізацію положень ст. 107 та 110 Кримінально-виконавчого кодексу України наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року №2823/5 затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (далі - Правила №2823/5), згідно з п. 2 розділу 2 яких засуджені мають право вести телефонні розмови у порядку, встановленому розділом XІV цих Правил.

Так, розділом XІV Правил №2823/5 деталізовано особливості реалізації прав засуджених на телефонні розмови. Зокрема, п. 2 розділу XІV Правил №2823/5 передбачено, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин.

Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи.

Телефонні розмови проводяться за рахунок засудженого під контролем представника адміністрації установи виконанням покарань протягом дня у вільний від роботи час і поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. За необхідності та за погодженням з адміністрацією установи виконання покарань телефонну розмову може бути надано у будь-який час.

Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови.

У разі якщо засуджений набирає телефонний номер абонента, який не зазначений у заяві, вживає під час телефонної розмови нецензурні слова, телефонна розмова припиняється, про що робиться відмітка на заяві засудженого.

Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених.

Системний аналіз приписів ч. 5 ст. 110 Кримінально-виконавчого кодексу України та п. 2 розділу XІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року №2823/5, свідчить про те, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує право засуджених на телефонні розмови, не обмежуючи при цьому їх кількості у визначений розпорядком дня час. Однак, з метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених підзаконним нормативним актом передбачено обмеження тривалості розмови засудженого, що не може перевищувати 15 хвилин.

В ході розгляду справи судом встановлено та не заперечується відповідачем, що 09.01.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому можливості здійснити телефонний дзвінок.

Водночас відповідач не надав такої можливості у зв`язку з тим, що особа, на яку покладено обов`язки з організації та надання телефонних розмов засудженим, а саме начальник відділення соціально-психологічної служби, перебував на добовому чергуванні в складі оперативної групи по охороні ув`язненого у Вінницькій міській клінічній лікарні №2.

В контексті наведеного суд зазначає, що відсутність уповноваженого працівника відповідального за організацію надання телефонних розмов або його зайнятість іншою діяльністю не може слугувати підставою для обмеження прав засуджених, в тому числі права на здійснення телефонної розмови.

Державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)" зобов`язана побудувати та організувати свою діяльність таким чином, щоб права засуджених в повній мірі були захищені.

Таким чином суд констатує, що Державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)" не забезпечила можливість реалізації позивачем його права на телефонну розмову 09.01.2023 року.

Крім того суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Тросін проти України" (заява №39758/05) від 23.02.2012 року, відповідно до п. 39 якого тримання під вартою або будь-який захід, яким особа позбавляється свободи, тягне за собою невід`ємні обмеження щодо приватного та сімейного життя. Проте, важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому державними органами можливості або, за потреби, допомоги у підтриманні зв`язків зі своїми близькими.

В Рішенні ЄСПЛ "Вінтман проти України" зазначено, що для нейтралізації шкідливих наслідків довічного позбавлення волі або позбавлення волі на інші тривалі строки мають бути докладені особливі зусилля для збереження перерваних родинних зв`язків. З цією метою листи, телефонні розмови і побачення повинні проводитися максимально часто та конфіденційно. Якщо такі умови становлять загрозу для безпеки або охорони, або обґрунтовані оцінкою ризиків, ці контакти можуть супроводжуватися розумними заходами безпеки.

У Європейських пенітенціарних (в`язничних) правилах 2006 року, у відповідних частинах Рекомендації Rec(2006)2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил, ухваленої 11.01.2006 року, зазначено:

«Ув`язненим необхідно дозволяти максимально часто спілкуватися зі своїми родинами, іншими особами та представниками організацій, які перебувають за межами установ поштою, по телефону або в інші способи; необхідно дозволяти також побачення ув`язнених із зазначеними особами.

Контакти та побачення можуть бути обмежені або перебувати під контролем, якщо це необхідно для продовження кримінального розслідування, підтримки порядку та безпеки, запобігання кримінальним злочинам та захисту жертв злочинів, проте такі обмеження, включаючи спеціальні обмеження, визначені судовим органом, повинні допускати прийнятний мінімальний рівень контактів.

Адміністрація пенітенціарних установ мусить сприяти ув`язненим у підтримуванні адекватних контактів із зовнішнім світом та надавати їм із цією метою відповідну матеріальну підтримку.».

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не забезпечено право позивача на здійснення телефонної розмови 09.01.2023 року, а тому заявлена позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору та ним не понесено витрат, пов`язаних з розглядом справи, тому судові витрати у даній справі не розподіляються.

Керуючись Конституцією України, Кримінально-виконавчим кодексом України, Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року №2823/5 та ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" про визнання бездіяльності протиправною задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)", що полягає у незабезпеченні права ОСОБА_1 на здійснення телефонної розмови 09.01.2023 року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: Державна установа "Вінницька виправна колонія №1" (вул. Брацлавська, 2, м. Вінниця, 21001)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 15.09.2023 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна