Справа № 140/8486/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/8486/22 пров. № А/857/9962/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі за позовом Луцького міського центру зайнятості до Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Димарчук Т.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 24 лютого 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року Луцький міський центру зайнятості (далі МЦЗ) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнання протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області (далі ГУ ДКС) щодо повернення наказу Господарського суду Волинської області від 07 березня 2022 року по справі №903/1058/21 (далі Наказ) та зобов`язати відповідача прийняти до виконання вказаний Наказ.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі № 140/8486/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про вчинення ГУ ДКС комплексу дій, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі Порядок № 845), спрямованих на виконання Наказу. Оскільки відсутні підстави для повернення, передбачені пунктом 9 Порядку № 845, у відповідача наявний безальтернативний обов`язок виконати вказане судове рішення.

У апеляційній скарзі ГУ ДКС просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог МЦЗ.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до підпункту 3 пункту 9 Порядку № 845 орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачу у разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Заява МЦЗ від 25 березня 2022 року №406/08/22 про виконання Наказу про стягнення з Голова управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ) на користь МЦЗ 14168,35 грн заборгованості та 2270 грн витрат по сплаті судового збору надійшла на адресу ГУ ДКС 01 квітня 2022 року.

Листом від 28 липня 2022 року №04-12-06/3857 ГУ ДКС повернуло Наказ без виконання, оскільки відсутні відкриті рахунки ГУ ПФУ в органах Казначейства.

ГУ ДКС вважає, що вжило всіх можливих та передбачених законодавством заходів щодо виконання вказаного рішення суду та жодних протиправних дій щодо повернення виконавчого документа не вчиняло.

Звертає увагу на те, що відповідно до приписів частини 2 статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон №4901-VI) дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДРПОУ) за своєю організаційно-правовою формою Волинський обласний центр зайнятості (правонаступник МЦЗ) є державною організацією (установою, закладом) і дія Закону №4901-VI на спірні правовідносини не поширюється.

Суд апеляційної інстанції з урахування приписів статей 46, 52 Кодексу адміністративного судочинства України та наказу Міністерства економіки України "Про реорганізацію державних установ Державної служби зайнятості" від 18.10.2022 № 3907 вважає за можливе задовольнити клопотання позивача про допуск до участі у справі його правонаступника та замінити Луцький міський центр зайнятості () на Волинський обласний центр зайнятості ().

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача МЦЗ підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що визначальним у розумінні приписів Закону №4901-VI є саме статус боржника. У разі, якщо боржником є державний орган (державне підприємство), то порядок стягнення коштів з державного органу (державного або місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами) регулюється положеннями статті 3 Закону №4901-VI з урахуванням положень статті 6 Закону України «Про виконавче провадження».

Боржником за Наказом є ГУ ПФУ, яке згідно з відомостями ЄДРПОУ за організаційно-правовою формою є державним органом, на який поширюються вимоги статті 3 Закону №4901-VI та статті 6 Закону України «Про виконавче провадження». Тому Наказ підлягає виконанню органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідач безпідставно застосував підпункт 3 пункту 9 Порядку № 845 , повертаючи позивачу Наказ без виконання, оскільки ця норма не передбачає права органу Казначейства можливості повернути виконавчий документ стягувачу з підстав відсутності відкритих рахунків в органі Казначейства у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом.

Посилання відповідача на правові висновки, викладені у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 344/20949/18, є помилковим та не відповідає фактичним обставинам спірних правовідносин.

Доводи апелянта про непоширення норм Закону №4901-VI на спірні правовідносини з посиланням на частину 2 статті 2 цього Закону є помилковими, зважаючи на положення частини 1 цієї статті щодо гарантування виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майка, боржником за яким є держаний орган (підприємство).

У письмовій відповіді на відзив правонаступник МЦЗ Волинський обласний центр зайнятості наполягає на обґрунтованості своїх апеляційних вимог. Додатково наголошує на тому, що приписи частини 2 статті 2 Закону №4901-VI кореспондуються із пунктом 33 Порядку № 845.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Господарського суду Волинської області від 24 січня 2022 року у справі №903/1058/21-1 було задоволено позов МЦЗ до ГУ ПФУ про стягнення 14168,35 грн виплаченої допомоги по безробіттю та 2270,00 грн судового збору.

07 березня 2022 року Господарським судом Волинської області видано Наказ.

25 березня 2022 року МЦЗ звернувся до ГУ ДКС із заявою № 406/08/22 про примусове виконання Наказу.

За результатами розгляду заяви МЦЗ відповідач листом від 28 липня 2022 року №04-12-06/3857 повернув Наказ без виконання на підставі приписів підпункту 3 пункту 9 Порядку №845 з огляду на те, що боржник ГУ ПФУ не має відкритих рахунків в органах Казначейства Волинської області.

22 вересня 2022 року позивач пред`явив Наказ для виконання до відділу примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) шляхом подачі письмової заяви від 22 вересня 2022 року № 1563/08/22.

Однак відповідно до повідомлення старшого державного виконавця Новосада О.Ю. від 17 жовтня 2022 року № 34993 Наказ було повернуто без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» з огляду на те, що відповідно до пункту 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Вважаючи дії ГУ ДКС щодо повернення без виконання Наказу протиправними, МЦЗ звернувся за захистом своїх прав до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із приписами статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У відповідності до приписів Положення про Державне казначейство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року №1232, Державне казначейство України (далі Казначейство) є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінфіну і йому підпорядковується. Основними завданнями Казначейства є, зокрема, управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування. Казначейство для виконання покладених на нього завдань може за погодженням з Міністром фінансів утворювати територіальні органи у межах граничної чисельності працівників Казначейства.

За правилами статті 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами статті 3 Закону №1404-VIII судові накази віднесено до виконавчих документів.

Згідно із частиною 2 статті 6 Закону №1404-VIII рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлено регламентовано Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон № 4901-VI).

За приписами частини 1 статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:

державний орган;

державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);

юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Як передбачено у статті 3 Закону № 4901-VI, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності (частина 2 статті 2 Закону № 4901-VI).

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, згідно з інформацією з ЄДРПОУ за організаційно правовою формою Волинський обласний центр зайнятості (правонаступник МЦЗ) є державною організацією, що формально дає підстави для висновку про те, що такий позивач не входять до кола стягувачів, за яким держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна.

Поряд із цим, на переконання апеляційного суду, у спірних правовідносинах орган Казначейства є встановленим приписами Закону № 1404-VIIІ та Порядку № 845 суб`єктом, що здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.

Пунктом 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України (далі БК) бюджетними установами є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Водночас частиною 1 статті 25 БК передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

У підпункті 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

З урахуванням наведеного, на переконання апеляційного суду, органи Державної виконавчої служби не вправі проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами у справах, де боржниками є державні органи, оскільки такі повноваження належать до виключної компетенції органів Казначейства.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, регламентовано приписами Порядку № 845.

Пунктом 3 Порядку № 845 визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 32 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунків боржника або бюджетної установи, що здійснює централізоване обслуговування боржника, здійснюється органом Казначейства з моменту відкриття відповідних асигнувань (надходження коштів на рахунок) на підставі розрахункового документа, оформленого відповідно до вимог законодавства.

Приписами підпункту 3 пункту 9 Порядку № 845 передбачено, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

При цьому відповідно до пункту 4 Порядку № 845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів.

Суд апеляційної інстанції погоджується із думкою суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно застосував підпункт 3 пункту 9 Порядку №845, повертаючи позивачу Наказ без виконання, оскільки підпункт 3 пункту 9 Порядку не надає органу Казначейства можливості повернути виконавчий документ стягувачу з підстав відсутності відкритих рахунків в органі Казначейства у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

При цьому апеляційний суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №910/13057/16, за якими Законом № 4901-VІ не передбачено такого винятку щодо поширення його дії на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, боржником за яким є державний орган, як відсутність відкритих в органі казначейства відповідних рахунків боржника.

При цьому відповідно до підпункту 2 пункту 4, підпунктів 2 і 7 пункту 5 Порядку №845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку, і під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право звертатися у передбачених законом випадках до органу, який видав виконавчий документ, щодо роз`яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання, вживати інших заходів до виконання виконавчих документів.

Тобто навіть відсутність нормативної регламентації порядку виконання судового рішення за фактичних обставин, що склалися між учасниками спору, зумовлює необхідність встановлення та вжиття заходів, необхідних для виконання судового рішення саме компетентним органом, адже ефективна і законодавчо, і практично організація системи виконання рішень є позитивним обов`язком держави.

Відтак, відповідач мав вживати усіх заходів по виконанню рішення суду, встановлених Порядком № 845, тоді як у матеріалах справи докази, які б вказували на вчинення скаржником комплексу дій, передбачених Порядком № 845, спрямованих на виконання зазначеного рішення суду, відсутні.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

замінити позивача у справі - Луцький міський центр зайнятості () його правонаступником - Волинський обласний центр зайнятості ().

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі №140/8486/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк