Справа № 380/4188/23
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 рокусправа № 380/4188/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді О.Желік, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із вимогами:

- визнати незаконною відмову відповідача у виплаті позивачу пенсії по втраті годувальника за минулий період з 01 серпня 2014 року по 04 жовтня 2018 року;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу пенсію за період з 01 серпня 2014 року по 04 жовтня 2018 року, яку він не отримував не по своїй вині.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою з інвалідністю з дитинства з діагнозом дитячий церебральний параліч. Позивачу було призначено пенсію в разі втрати годувальника, яку він отримував по липень 2014 року. Припинення виплати пенсії в разі втрати годувальника відбулась внаслідок тимчасової окупації територій Донецької та Луганської областей. Позивач зазначає, що з листопада 2014 року по серпень 2021 року проживав у селі Успенка Донецької області, яка знаходить на не підконтрольній Україні території Донецької області і лише у серпні 2021 року за допомогою волонтерів виїхав з тимчасово окупованої території до міста Стрий Львівської області, де зареєстрований за основним місцем проживання. Позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про виплату йому заборгованої суми пенсії за період з 01 серпня 2014 року по 04 жовтня 2018 року, однак отримав відмову мотивовану тим, що згідно із статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Позивач вважає вказану відмову пенсійного органу протиправною з огляду на відсутність його вини у не отриманні сум пенсії за вказаний період.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву, у якому він щодо задоволення позову заперечив та вказав, що підстави для виплати позивачу пенсії з 01.08.2014 по 04.10.2018 відсутні, оскільки згідно із статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Зазначив, що з 01.12.2021 позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області. За період з 05.10.2018 по 30.11.2021 пенсійна виплата позивача включена до Переліку отримувачів пенсій (щомісячного довічного утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати станом на 01.01.2022.

Ухвалою судді від 08.03.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Згідно довідки дублікату довідки від 19.08.2021 №1304-0 ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.

Позивач звертався із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівські області щодо виплати йому сум пенсій за попередній період.

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №15963-15833/Н-55/8-1300/22 від 03.11.2022 позивача повідомлено, що він перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у м. Краснодон та Краснодонському районі Луганської області по липень 2014 року. Відповідно до заяви позивача від 06.10.2021 його взято на облік за місцем фактичного проживання та поновлення пенсії в Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області з 01.12.2021. Згідно із статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Враховуючи зазначене, підстави для виплати пенсії за період з 01.08.2014 по 04.10.2018 відсутні. Заборгованість за період з 05.10.2018 по 30.11.2021 включена до Переліку отримувачів пенсій (щомісячного довічного утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати станом на 01.01.2022 та буде виплачуватись відповідно до Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у виплаті сум пенсії з 01.08.2014 по 04.10.2018, останній звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до статті 7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Факт внутрішнього переміщення відповідно до положень частини першої статті 4 Закону №1706-VII, а також згідно з пунктом 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (далі Порядок № 509), підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Як зазначалось судом раніше, ОСОБА_1 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.08.2021 №1304-0.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

За змістом вказаної норми припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону №1058-IV. Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 49 Закону №1058-IV викладений Верховним Судом у постановленому 03.05.2018 рішенні у зразковій справі №805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

У вказаному рішенні Верховний Суд зазначив, що висновки в цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах, в яких позивач: 1) є громадянином України; 2) має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи; 3) є пенсіонером та отримує пенсію, призначену їй відповідно до Закону № 1058-IV.

Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, висновки, викладені Верховним Судом у рішенні у зразковій справі № 805/402/18, підлягають обов`язковому врахуванню при вирішенні цієї справи, яка підпадає під вищевказані ознаки типової справи.

Суд зауважує, що доказів на підтвердження наявності передбачених статтею 49 Закону №1058-IV підстав для припинення виплати пенсії позивачу з 01.08.2014, рішення про припинення (призупинення) виплати пенсії тощо, відповідачем суду не надано, оскільки таке рішення органом пенсійного фонду не приймалося.

За таких обставин, суд доходить висновку про порушення відповідачем вимог частини першої статті 49 Закону №1058-IV, оскільки ОСОБА_1 припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. При цьому, слід підкреслити пріоритетність застосування положень статті 49 Закону №1058-IV.

Відповідно до статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень - органу, що призначає та виплачує пенсію.

Необхідними умовами застосування норми, яка дає право на виплату пенсії за минулий час без обмеження строку, є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Як встановлено судом, призначена пенсія виплачувались позивачу щомісяця до серпня 2014 року, після чого її виплата була припинена.

Матеріали справи свідчать, що рішення про скасування протоколу про призначення пенсії відповідачем не приймалось, позивач перебуває на обліку у відповідача, як пенсіонер, а призначена пенсія нараховується згідно з законодавством.

Таким чином, нарахування пенсії позивачу не припинялося, а було припинено лише її виплату.

Суд звертає увагу, що відповідачем до спірних правовідносин помилково застосовані положення частини першої статті 46 Закону № 1058-IV, які регулюють питання виплати пенсії за минулий час пенсіонеру, який мав право її отримати, але не отримав своєчасно з власної вини.

Як встановлено судом під час розгляду справи, право на отримання позивачем пенсії відповідачем не заперечується, а матеріалами справи підтверджено, що утворення заборгованості з виплати пенсії спричинене протиправною бездіяльністю відповідача, відтак до спірних правовідносин мають застосовуватись норми частини другої статті 46 Закону №1058-IV, за змістом яких нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.06.2018 у справі №646/6250/17 (адміністративне провадження №К/9901/261/18).

Отже, згідно з нормами частини другої статті 46 Закону № 1058-IV виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення. Право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком.

Згідно позиції Конституційного Суду України, що міститься у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні №9-рп/2013 від 15.10.2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, позовна заява з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку про протиправність дій відповідача, які полягають у відмові ОСОБА_1 у виплаті пенсії за період з 01.08.2014 по 04.10.2018.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення. Позивач протягом тривалого часу був позбавлений гарантованого державою пенсійного забезпечення та виплати пенсії.

Відтак, на переконання суду, засіб захисту має бути ефективним, таким, що забезпечить відновлення порушених прав позивача і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом суб`єкта владних повноважень.

Як вбачається з відзиву на позову заяву та листа-відповіді Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №15963-15833/Н-55/8-1300/22 від 03.11.2022, факт нарахування ОСОБА_1 сум пенсії в разі втрати годувальника відповідачем не заперечується.

Таким чином, з метою ефективного захисту порушених прав позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.08.2014 по 04.10.2018.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

За наслідками розгляду даної справи розподіл судових витрат у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 виплатити пенсію в разі втрати годувальника за період з 01.08.2014 по 04.10.2018.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, 10; ) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) пенсію в разі втрати годувальника за період з 01.08.2014 по 04.10.2018.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Желік О.М