Справа № 140/1053/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2023-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/1053/23 пров. № А/857/9683/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Волинської митниці на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 140/1053/23 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАС-ГРУП» до Волинської митниці про визнання дії та бездіяльності протиправними, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Денисюк Р.С. в м. Луцьку Волинської області 01.05.2023 року в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стас-Груп» (далі ТОВ «Стас-Груп», товариство, позивач) звернулося в суд з позовом до Волинської митниці (далі митниця, митний орган, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів від 15.11.2022 № UA 205140/2022/000262/2.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що документи подані для підтвердження митної вартості товарів не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості, та містять розбіжності, а також в зв`язку з спрацюванням ризиків АСАУР, митницею відповідно до положень статей 55 та 57 Митного кодексу України (далі МК України) з декларантом проведена консультація щодо вибору методу визначення митної вартості товару шляхом обміну електронними повідомленнями.

Через неможливість застосування наступних методів визначення митної вартості, а саме методу 2а та методу 2б з причини відсутності у митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в та методу 2г з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості для митного органу та декларанта, митну вартість товару визначено за резервним методом згідно статті 64 МК України на підставі цінової інформації ЄАІС Держмитслужби на рівні 6,42 доларів США/кг за МД від 05.10.2022 № UA205140/2022/70332.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між компанією SOLAKOGLU TASIT ve TARIM ARACLARI INSAAT TIC. LTD. STI (Туреччина) (продавець) та ТОВ «Стас-Груп» (покупець) 14.09.2022 укладено контракт № 1409-1, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує продукцію - промислове обладнання на умовах EXW Стамбул, у кількості, асортименті, цінах та строках поставки, зазначених у проформах-рахунках до цього контракту, які є невід`ємною частиною цього контракту. Товари, що постачаються за цим контрактом, будуть поставлені протягом 3 тижнів після отримання 100% передоплати, якщо інші строки не зазначені у проформах-рахунках. Ціна встановлюється у доларах США, включає в себе вартість упаковки і маркування. Загальна сума контракту дорівнює сумі поставленого та оплаченого товару у строки дії цього контракту.

На виконання умов контракту від 14.09.2022 № 1409-1 компанія SOLAKOGLU TASIT ve TARIM ARACLARI INSAAT TIC. LTD. STI виставила позивачу рахунок-проформу від 12.10.2022 № SLХ-SG-004, згідно з яким вартість товару однофазний дизельний генератор з канатним пуском моделі SDJ4000M в кількості 32 шт. становить 13920 доларів США; однофазний дизельний генератор з електричним пуском моделі SDJ4000ME в кількості 60 шт. становить 30900 доларів США; однофазний дизельний генератор з електричним пуском моделі SDJ7000MЕ в кількості 114 шт. становить 68400 доларів США; однофазний дизельний генератор з електричним пуском моделі SDJ8500MЕ в кількості 156 шт. становить 105300 доларів США; однофазний безшумний дизельний генератор з електричним пуском моделі 8.5GF-LDЕ в кількості 36 шт. становить 28260 доларів США; всього на суму 246780,00 доларів США.

Відповідно до комерційного рахунку-фактури від 12.10.2022 вартість товару -однофазний дизельний генератор з канатним пуском моделі SDJ4000M в кількості 32 шт. - 13920 доларів США; однофазний дизельний генератор з електричним пуском моделі SDJ8500MЕ в кількості 156 шт. - 105300 доларів США становить в загальній сумі 119220 доларів США.

У свою чергу, ТОВ «Стас-Груп» 24.10.2022 перерахувало на рахунок компанії SOLAKOGLU TASIT ve TARIM ARACLARI INSAAT TIC. LTD. STI кошти у сумі 246780 доларів США, про що свідчать платіжне доручення в іноземній валюті № 39.

14.11.2022 декларантом позивача подано до Волинської митниці МД № 22UA82U0 з метою митного оформлення товару: електрогенераторні установки з поршневим двигуном внутрішнього згорання із запалюванням від стиснення (дизелем або напівдизелем), потужністю не більш як 7,5 кВ/А, нові: дизельний генератор SDJ4000ME… 32 шт., дизельний генератор SDJ8500ME… 156 шт., у графі 42 якої зазначено фактурну вартість товару у сумі 119220,00 доларів США. Митна вартість становить 4461208,49 грн., яку визначено за першим методом за курсом валюти 36,5686 грн. за 1 долар США, з врахуванням витрат на транспортування в сумі 101500,00 грн.

До митного оформлення разом із вказаною МД декларант подав такі документи: пакувальний лист від 12.10.2022 № SLX-SG-004, рахунок-проформа від 12.10.2022 № SLX-SG-004, рахунок-фактура (інвойс) від 12.10.2022 № SLX-SG-004, автотранспортна накладна від 07.11.2022 № 001, декларація про походження товару від 12.10.2022 № SLX-SG-004, банківський платіжний документ, що стосується товару, від 24.10.2022 № 39, довідка про вартість перевезення товару від 14.11.2022 № 96, зовнішньо-економічний договір від 14.09.2022 № 1409-1, договір про надання послуг митного брокера від 05.09.2022 № 05/09, договір (контракт) про перевезення від 03.11.2022 № 03/11/2, технічні характеристики товару від 12.10.2022, копія митної декларації країни відправлення від 07.11.2022 № 22TR7460.

Волинською митницею прийнято рішення від 15.11.2022 № UA205140/2022/000262/2 про коригування митної вартості товарів та сформовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA205140/2022/020863.

У графі 33 оскаржуваного рішення зазначено, що митна вартість товару який ввозиться на митну територію України, не може бути визнана у зв`язку із тим, що документи, які подані для підтвердження митної вартості, не містять усіх даних, необхідних для визначення митної вартості за методом обраним декларантом, а також документи містять розбіжності, а саме: в довідці про транспортні витрати від 14.11.2022 № 97 вказано, що навантажувально-розвантажувальні роботи додані до вартості товару, проте відповідно до контракту від 14.09.2022 № 1409-1 ціна товару включає в себе вартість пакування та маркування. Крім того, в договорі-заявці на транспортування від 03.11.2022 № 03/11/1 не визначено, яким чином буде здійснено оплату за транспортування та на яких умовах. Також відповідно до контракту від 14.09.2022 № 1409-1 з кожною партією товару продавець направляє покупцю - накладну, проте такого документу не подано до митного оформлення. Декларація країни відправлення не подана до митного оформлення.

Декларанту 14.11.2022 направлено електронне повідомлення щодо необхідності надання додаткових документів згідно із статтями 53, 54 МК України: 1) виписку з бухгалтерської документації; 2) митну декларацію країни відправлення; 3) прайс-лист виробника товарів для широкого кола осіб; 4) договір (угоду) з третіми особами, пов`язаний з договором про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 5) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця; 6) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору; 7) висновок про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлений спеціалізованою експертною організацією.

У відповідь на вказане повідомлення позивач у листі від 15.11.2022 № 66 вказав, що ним подані всі наявні на даний момент документи для підтвердження митної вартості.

Митницею відповідно до положень статей 55 та 57 МК України з декларантом шляхом обміну електронними повідомленнями проведено письмову консультацію щодо вибору методу визначення митної вартості товару.

У зв`язку з неподанням декларантом документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій четвертій статті 53 МК України та неможливістю застосування наступних методів визначення митної вартості (методу 2а та методу 2б - з причини відсутності у митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари; методу 2в та методу 2г - з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості в митного органу та декларанта), митну вартість визначено за резервним методом згідно зі статтею 64 МК України, рівень митної вартості визначено згідно рівня на подібні товари за ЄАІС Держмитслужби на рівні на товар 6,42 дол. США/кг за МД від 05.10.2022 № UA205140/2022/70332.

В подальшому імпортований товар було випущено у вільний обіг за МД від 16.11.2022 № 22UA29U7 шляхом надання гарантій відповідно до розділу X МК України.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем документи підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод їх визначення, тому у контролюючого органу були відсутні підстави для визначення митної вартості ввезеного товару не за ціною договору, а за резервним методом, відповідно до статті 64 МК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (стаття 49 МК України).

Стаття 51 МК України регулює питання визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України.

Згідно частини 1 статті 51 МК України митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 51 МК України митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VІІІ цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (стаття 52 МК України).

Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті (частина четверта статті 58 МК України).

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (частина п`ята статті 58 МК України).

Перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості, визначений статтею 53 МК України. У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

У разі якщо орган доходів і зборів має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи:1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; 2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Отже, митний орган має повноваження на висунення письмової вимоги про надання додаткових документів у тому разі, коли у документах, поданих декларантом для митного оформлення наявні розбіжності, ознаки підробки або відсутні всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, наявні обґрунтовані підстави вважати, про наявність взаємозв`язку між продавцем і покупцем, який впливає на заявлену декларантом митну вартість. Водночас цим повноваженням митниці на витребування додаткових документів кореспондує обов`язок належним чином обґрунтувати наявність підстав вважати та належним чином обґрунтувати причини, з яких заявлена митна вартість не може бути перевірена на підставі документів, наданих декларантом разом із митною декларацією.

Крім цього, наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Однак, витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Як зазначалося вище, судом першої інстанції вірно встановлено, що для підтвердження заявленої митної вартості за основним методом за ціною договору (контракту) позивач подав разом із МД всі необхідні та достатні документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості.

Щодо покликання апелянта на відсутність усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості, а також на наявність розбіжностей у поданих позивачем документах, апеляційний суд зазначає наступне.

Контрактом від 14.09.2022 № 1409-1 визначено предмет та умови поставки, строк дії контракту та основні зобов`язання продавця та покупця, рахунок-проформа від 12.10.2022 № SLХ-SG-004, комерційний рахунок-фактура від 12.10.2022 визначають вартість товару, що придбавався.

Ціна товару в комерційному рахунку-фактурі від 12.10.2022 (119220,00 доларів США) відповідає фактурній вартості, зазначеній в МД від 14.11.2022 № 22UA82U0 (графа 22).

Підтвердженням оплати за товар у відповідності до умов поставки, визначених у контракті від 14.09.2022 № 1409-1 є надане декларантом митному органу платіжне доручення в іноземній валюті від 24.10.2022 № 39, що в свою чергу відповідає вартості товару, зазначеній в рахунку-проформі від 12.10.2022 № SLХ-SG-004.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що за митною декларацією від 14.11.2022 № 22UA82U0 на митну територію України ввозилася лише частина товару (партія поставки), оплаченого відповідно до рахунку-проформи від 12.10.2022 № SLХ-SG-004, а саме: однофазний дизельний генератор з канатним пуском моделі SDJ4000M в кількості 32 шт. - 13920 доларів США; однофазний дизельний генератор з електричним пуском моделі SDJ8500MЕ в кількості 156 шт. 105300 доларів США, а всього на суму 119220 доларів США.

Згідно з умовами контракту від 14.09.2022 № 1409-1 товар поставляється на умовах EXW Стамбул згідно Інкотермс 2010. Ці умови означають, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці (наприклад: на заводі, фабриці, складі тощо).

При цьому, однією із підстав, якою апелянт обґрунтовує рішення про коригування митної вартості товарів, є та обставина, що в довідці про транспортні витрати від 14.11.2022 № 97 вказано, що навантажувально-розвантажувальні роботи додані до вартості товару, проте відповідно до контракту від 14.09.2022 № 1409-1 ціна товару включає в себе вартість пакування та маркування. Крім того, в договорі-заявці на транспортування від 03.11.2022 № 03/11/1 не визначено, яким чином буде здійснено оплату за транспортування та на яких умовах.

Щодо зазначеного, колегія суддів зауважує, що згідно з пунктом 6 частини другої статті 53 МК України декларант має обов`язок подати документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів (якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару).

Матеріалами справи встановлено, що під час митного оформлення, з метою підтвердження витрат по транспортуванню товару митному органу було надано договір-заявку від 03.11.2022 № 03/11/2, а також довідку перевізника про транспортно-експедиційні витрати від 14.11.2022 № 96. Відповідно до даної довідки вартість послуг по перевезенню Instambul (Туреччина) - м/п Порубне (Україна) становить 101000 грн., експедиторські послуги по маршруту Стамбул (Туреччина) п/п Порубне (Україна) становить 500 грн., що і було заявлено декларантом до митної вартості товару.

Також з цієї довідки вбачається, що жодних додаткових витрат ніж ті, що були заявлені до митної вартості, позивачем понесено не було. Водночас, у довідці вказано, що страхування вантажу не проводилося, навантажувально-розвантажувальні роботи додані до вартості товару.

Апеляційний суд зазначає, що декларантом позивача у графі 42 митної декларації зазначено фактурну вартість товару у сумі 119220 доларів США. Митна вартість становить 4461208,49 грн., яку визначено за першим методом за курсом валюти 36,5686 гривень за 1 долар США. До митної вартості товару включено 101500 грн витрат на транспортування до кордону України.

При цьому, в графі 33 оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів митний орган зазначив про розбіжність в документах, посилаючись на довідку про транспортні витрати від 14.11.2022 № 97 та договір-заявку від 03.11.2022 № 03/11/1, які позивачем не подавались до МД від 14.11.2022 № 22UA82U0 та ймовірно стосуються іншого товару.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що у поданих декларантом митному органу документах розбіжності відсутні.

Щодо твердження апелянта про те, що у договорі-заявці на транспортування від 03.11.2022 № 03/11/2 не визначено, яким чином та на яких умовах буде здійснено оплату за транспортування, колегія суддів зазначає, що пунктом 16 договору-заявки визначено форму і строк оплати, а саме: безготівковий розрахунок в день розвантаження.

Крім того, апелянт зазначає, що позивачем як покупцем не надано до митного оформлення накладну, яку продавець надсилає на кожну партію товару, як це передбачено контрактом від 14.09.2022 № 1409-1.

Однак, відповідно до умов контракту від 14.09.2022 № 1409-1 в розділі «Терміни постачання» визначено, що з кожною партією товару, що відвантажується, продавець направляє (при необхідності) покупцеві наступні документи: рахунок; накладну; міжнародну товарно-транспорту накладну (CMR); пакувальний лист; інші документи на запит покупця.

Тобто, вказані документи можуть бути направлені продавцем покупцеві саме при необхідності, а не в обов`язковому порядку.

Щодо твердження відповідача про ненадання декларації країни відправлення, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи встановлено, що під час митного оформлення митному органу було надано митну декларацію країни відправлення від 07.11.2022 № 22TR7460, про що зазначено як в митній декларації № 22UA82U0, так і в картці відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA205140/2022/020863.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до переконання про те, що відповідач не довів неправильності проведеного розрахунку митної вартості, зазначеної у митній декларації, не зазначив, які саме складові митної вартості не підтверджені документально та які саме відомості відсутні/не піддаються обчисленню у поданих декларантом документах.

Згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом та висловленої, зокрема, у постанові від 05.03.2019 у справі № 815/5791/17, основними документами, які підтверджують митну вартість товару, є зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактура (інвойс), якщо рахунок сплачено, та банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару. Вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, не передбачені Митним кодексом України (стаття 53) заборонено.

Поряд з цим, відповідно до норм статей 51-58 МК України, самої констатації суб`єктом владних повноважень наявних у нього сумнівів щодо вартості товарів недостатньо для прийняття рішення про коригування такої вартості, вказаний сумнів повинен бути обґрунтований з покликанням на інформацію, яка стала підставою його виникнення.

У оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості вказано, що відповідач митну вартість визначив за другорядним резервним методом. Його застосування передбачене статтею 64 МК України, згідно з якою у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.

Згідно з пунктами 2 і 4 частини другої статті 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом, а також обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

Частиною третьою статті 58 МК України встановлено, що у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.

Відповідно до частини восьмої статті 57 МК України, у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 64 МК України митна вартість імпортних товарів не визначається згідно із положеннями цієї статті на підставі: 1) ціни товарів українського походження на внутрішньому ринку України; 2) системи, яка передбачає прийняття для митних цілей вищої з двох альтернативних вартостей; 3) ціни товарів на внутрішньому ринку країни-експортера; 4) вартості виробництва, іншої, ніж обчислена вартість, визначена для ідентичних або подібних (аналогічних) товарів відповідно до положень статті 63 цього Кодексу; 5) ціни товарів, що поставляються з країни-експортера до третіх країн; 6) мінімальної митної вартості; 7) довільної чи фіктивної вартості.

Верховний Суд у своїй постанові від 10.12.2020 у справі № 380/10399/20, серед іншого, сформулював правовий висновок, за яким рішення про коригування митної вартості товарів є обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2 і 4 частини другої статті 55 МК України, якщо містить не лише дату та номер митної декларації, на підставі якої здійснено коригування митної вартості, а й порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервний метод. При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним митним органом за другорядним методом (за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; за резервним методом), суд повинен вимагати від відповідача доведення того, що товар за певною митною вартістю дійсно був ввезений до України, що митна вартість за відповідною вантажною митною декларацією не була скоригована, що рішення про коригування (якщо воно приймалося) було оскаржене до суду та скасоване судом.

Апеляційний суд вважає, що приймаючи спірне рішення про коригування митної вартості товарів, митний орган послався лише на неподання декларантом додаткових документів, не навів при цьому пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та не зазначив докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу, що не дає підстав вважати вказане рішення обґрунтованим та мотивованим. Тобто, відповідач не виконав обов`язку щодо наведення у рішенні про коригування митної вартості товарів порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом.

З огляду на те, що декларантом відповідачу надані документи на підтвердження митної вартості товару, колегія суддів зазначає, що у митного органу були наявні достатні документи, які підтверджують числові значення всіх складових митної вартості імпортованого товару та відомості щодо ціни товару.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб що визначені законами та Конституцією України. Відповідач в порушення вимог ст. 77 КАС України не довів наявність у нього обґрунтованого сумніву у правильності визначення декларантом митної вартості товару за ціною договору. Зазначене, в свою чергу, дає підстави вважати, що оспорюване рішення про коригування митної вартості товару та картка відмови є протиправними, які слід скасувати.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постановах від 27.06.2019р. у справі № 803/667/17, від 02.04.2019р. у справі № 809/784/19, від 06.03.2019р. у справі № 809/278/17, від 20.02.2018 р. у справі № 809/1884/1.

Апелянт також зазначає про безпідставне стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.

При цьому відповідач покликається на неспівмірність заявленої позивачем до відшкодування суми витрат на правничу допомогу із заявленими позовними вимогами та часом, витраченим адвокатом на підготовку процесуальних документів.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює ці доводи апелянта.

Так, відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В суді першої інстанції позивач просив стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, частинами шостою та сьомою статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Суд першої інстанції оцінив надані позивачем письмові докази (договір про надання правничої допомоги від 09.01.2023 № 09/01/23-2, акт приймання-передачі наданих послуг від 12.01.2023 згідно Договору про надання правничої допомоги від 09.01.2023 № 09/01/23-2, рахунок-фактуру від 12.01.2023 № 12/01/23-1, платіжну інструкцію від 27.01.2023 № 330), якими підтверджується, що позивач сплатив Адвокатському об`єднанню «Преміум-Сервіс» кошти в загальній сумі 7000 грн. на оплату правової допомоги, яка відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг складається з: надання правових консультацій і роз`яснень з питань правомірності винесення оскаржуваного рішення (0,5 год.) - 500 грн., складання позовної заяви (5,5 год.) - 6500,00 грн.

При визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

Враховуючи вимоги статей 134, 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна правова позиція, яка була врахована судом першої інстанції, викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Таким чином, з наведеної правової позиції слідує, що суд вправі зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи та з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Враховуючи предмет спору, незначну складність справи, заявлене представником відповідача клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу та виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн.

Відтак, в частині стягнення на користь позивача судових витрат апеляційний суд також не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`зку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської митниці залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 140/1053/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов