Справа № 320/9889/22
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/9889/22 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р., Кобаля М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 06.10.2022 № 75 щодо відмови у призначенні (поновленні)пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області прийняти рішення, яким призначити (поновити) пенсію, починаючи з 28.09.2022.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ГУ ПФУ у Київській області подано апеляційну скаргу, у якій останнє просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи, надано неправильну оцінку наявним у справі доказам, не враховано інші докази та аргументи, надані відповідачем під час розгляду справи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2023 року справу №320/9889/22 прийнято у провадження колегією суддів у складі: судді-доповідача Кузьмишиної О.М., суддів Вівдиченко Т.Р., Кобаля М.І., призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем подано письмовий відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 14.08.2006.

Згідно з відомостями паспорту вбачається, що ОСОБА_1 була зареєстрована за місцем проживання в м. Запоріжжя з 1995 року, знімалась з реєстрації 20.04.2016, 12.04.2017 та з 12.04.2017 року була зареєстрована у м. Запоріжжі та знята з реєстрації 25.06.2021.

Надалі з 25.06.2021 ОСОБА_1 була зареєстрована за місцем проживання у АДРЕСА_1 , знята з реєстрації 02.12.2021.

На даний час позивач зареєстрована з 02.12.2021 за адресою: АДРЕСА_2 .

З історії призначення ОСОБА_1 пенсії за віком вбачається, що пенсія призначена позивачу в м. Запоріжжя з 24.08.2001, де вона проживала та була зареєстрована Департаментом реєстрації послуг Запорізької міської ради.

У 2012 році ОСОБА_1 виїхала до м. Севастополь, проте залишалася зареєстрованою у м. Запоріжжя.

Після анексії АРК у 2014 році пенсійна справа залишилася у відділенні Пенсійного фонду України в м. Севастополь, де позивач проживала та отримувала пенсію.

Відповідач зазначає, що з 01.11.2014 позивачу припинено виплату пенсії у зв`язку перебуванням пенсійної справи у м. Севастополь.

У червні 2021 року ОСОБА_1 переїхала до України, зареєструвалася у Київській області та 25.06.2021 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про запит її пенсійної справи з АРК Крим та м. Севастополь.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області направлялися запити до Пенсійного фонду Російської Федерації від 30.06.2021 № 1000-0201-8/64299, від 28.10.2021 №10000-0201-8/109706, від 26.12.2021 № 1000-0201-10/137068, від 09.02.2022 № 1000-0201-10/19421 про витребування пенсійної справи ОСОБА_1 та отримання інформації з якого часу виплачувалася пенсія за попереднім місцем проживання.

У відповідь пенсійна справа ОСОБА_1 з м. Севастополь не надходила.

На звернення позивача до Пенсійного фонду у травні 2022 року, останній листом від 15.06.2022 № 13141-12998/П-03/8-2800/22 повідомив, що згідно вимог п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, заява про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України. За п. 2.9 Порядку 22-1, особа, яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Після звернення пенсіонера відповідним територіальним управлінням направляється запит на витребування пенсійної справи. Повідомлено про неодноразові направлення запитів до Пенсійного фонду Російської Федерації 30.06.2021, 28.10.2021, 26.12.2021 та 09.02.2022 та вказано про те, що виплата буде розпочата після надходження пенсійної справи, а станом на час звернення пенсійна справа не надійшла.

Надалі, 21.07.2022 ОСОБА_1 подала відповідачу заяву в електронній формі через відповідний веб-портал із документами, за результатами опрацювання яких вказано, що подані додатки: паспорт, диплом, трудова книжка та довідки про заробітну плату не є сканованими копіями оригіналів документів та на титульному аркуші трудової книжки наявний штамп про призначення пенсії в м. Запоріжжя з 24.08.2001, інформація щодо отримання пенсії та строки її виплати відсутня, а також не надано документи про послідовну зміну прізвищ, що зазначені в трудовій книжці.

Також прийнято рішення від 29.07.2022 № 75 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, яке отримала позивач, проте в судовому порядку не оскаржувала.

На наступне звернення позивача відповідач у листі від 12.08.2022 № 1000-0302-8/75365 повідомив про те, що пенсійна справа так і не отримана, при цьому відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VІІ Україна не несе відповідальності за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території. На територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади, в тому числі Пенсійний фонд України, не функціонують та не здійснюють свою діяльність.

Також вказано, що оскільки попереднє місце проживання позивача було АРК, що є наразі тимчасово окупованою територію та враховуючи наявність воєнного стану на території України, у Пенсійного фонду відсутні повноваження отримати необхідні документи для поновлення виплати пенсії, рекомендовано встановити статус внутрішньо переміщеної особи.

28.09.2022 ОСОБА_1 вчергове звернулася до Пенсійного фонду із заявою та документами про призначення їй пенсії за віком. 06.10.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України прийнято рішення № 75 про відмову у призначенні пенсії за віком з посиланням на те, що з доданих до зави документів встановлено, що на титульному аркуші трудової книжки від 13.10.1970 наявний штамп про призначення пенсії в м. Запоріжжі з 24.08.2001, відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов відновлення виплати. Інформація щодо отримання пенсії та строків її виплати відсутня.

Вказано також про те, що у ОСОБА_1 відсутнє право на призначення (поновлення) пенсії, оскільки відсутня причина закриття виплати пенсії призначеної з 24.08.2001 та інформація про неотримання пенсій в інших країнах.

Таким чином, відповідач відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії у зв`язку із тим, що у суб`єкта призначення, поновлення та виплати спірної пенсії відсутня інформація про причини закриття виплати пенсії призначеної з 24.08.2001 в м. Запоріжжі, отримання та строки виплати пенсії, зупинення такої виплати в м. Севастополі.

Незгода позивача із рішенням про відмову у призначенні пенсії зумовила звернення до суду з адміністративним позовом.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VІІ (далі - Закон №1706-VІІ) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Положеннями статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV передбачені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 - 76 років, страховий стаж відповідно до відомостей трудової книжки складає 36 років 8 місяців 21 день на момент подання нею заяви до Пенсійного фонду про призначення (поновлення) пенсії від 28.09.2022.

Пенсія за віком призначена ОСОБА_1 вперше 24.08.2001 у м. Запоріжжя, де вона її отримувала до виїзду в м. Севастополь.

За ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Пунктом 1.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Порядок №22-1, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал) з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436.

Згідно абз. 4 п. 1.9 Порядку 22-1 днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, припиненням перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отриманням пенсії за місцем фактичного проживання, продовженням виплати пенсії за довіреністю, виплатою частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплатою пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведенням виплати пенсії за новим місцем проживання, у зв`язку із працевлаштуванням (звільненням), початком (припиненням) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (у разі подання заяви через вебпортал - дата реєстрації заяви зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Відповідно до п. 2.8 Порядку 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік) (п. 2.9 Порядку 22-1).

Згідно п. 2.23 Порядку №22-1 при поданні особою заяви в паперовій формі документи можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

За наслідками проведеної перевірки документів позивача зазначено, що на титульному аркуші трудової книжки від 13.10.1970 наявний штамп про призначення пенсії в м. Запоріжжі з 24.08.2001 та відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов відновлення виплати.

Відтак відмова ГУ ПФУ у Київській області у поновленні раніше призначеної пенсії базується на тому, що на неодноразові запити до АРК не отримано матеріалів пенсійної справи позивача, з якої вбачалася б історія призначення та припинення пенсійних виплат особі з 24.08.2001 по 25.06.2021, окрім того відмова обґрунтована не здійсненням діяльності органами Пенсійного фонду на тимчасово окупованій території АРК, зокрема у м. Севастополь, та введенням в державі воєнного стану.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VІІ (далі Закон №1207-VІІ) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

За ч. 2 ст. 1 Закону № 1207-VІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1207-VІІ, вбачається, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною пуршою статті 4 Закону № 1207-VІІ визначено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину адміністративної межі та лінії зіткнення між тимчасово окупованою територією та іншою територією України, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Частиною другою статті 4 Закону № 1207-VІІ визначено, що правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За ч. 3 статті 4 Закону № 1207-VІІ правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано законами України. В умовах воєнного стану правовий режим тимчасово окупованої території, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається, змінюється і скасовується рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону № 1207-VІІ Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Пунктом 1 частини другої статті 5 Закону № 1207-VІІ визначено, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях є, зокрема захист основоположних політичних і громадянських, економічних, соціальних, культурних та інших прав і свобод людини.

За п. 10 ч. 2 ст. 5 Закону № 1207-VІІ Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях або за прийняті ними незаконні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1207-VІІ державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (ч. 2 ст. 9 Закону № 1207-VІІ).

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану (ч. 3 ст. 9 Закону № 1207-VІІ).

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону № 1207-VІІ встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 1207-VІІ громадяни України мають право на вільний та безперешкодний виїзд з тимчасово окупованої території на іншу територію України. Такий виїзд може здійснюватися:

1) через адміністративну межу у випадку, передбаченому частиною третьою статті 3 цього Закону, - через контрольні пункти в`їзду-виїзду, на яких здійснюється тимчасовий прикордонний контроль, за умови пред`явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України";

2) через лінію зіткнення - через гуманітарні коридори, організовані представниками державних органів, а також у будь-який інший доступний для них спосіб.

Відповідно до положень ст. 18 Закону № 1207-VІІ в редакції чинній на час виїзду ОСОБА_1 з м. Севастополь, вбачається, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Витрати на заходи, передбачені цим Законом, здійснюються з Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як свідчать фактичні обставини справи, у червні 2021 року позивач повернулася на територію України, зареєструвалася у Київській області, у зв`язку з чим подала заяву від 28.09.2022 про призначення (поновлення) їй пенсії за віком.

Доказів позбавлення громадянства України ОСОБА_1 не надано, позивач має відповідний паспорт та зареєстрована на території Київської області.

Відповідно до п. 14-4 розділу VХ Прикінцеві положення Закону №1058-IV установлено, що громадянам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, виплата пенсій та надання соціальних послуг, передбачених цим Законом, здійснюються за рахунок коштів, які надходять від платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, розташованих на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.

У разі виникнення дефіциту коштів для фінансування цих виплат такий дефіцит покривається за рахунок коштів бюджету Автономної Республіки Крим та бюджету м. Севастополя.

Громадяни України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищезазначені положення ч. 2 ст. 7 Закону №1207-VІІ, на виконання даної статті, постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 234 затверджено Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (далі - Порядок №234), який визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації (далі - особи).

Згідно п. 3 та п. 4 Порядку № 234 особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

Суд зауважує, що положення вказаних вище Закону № 1058-VІ, п. 14-4 розділу VХ Прикінцеві положення Закону №1058-IV, Закону №1207-VІІ та Порядку №234 розповсюджуються на осіб, громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території та продовжують отримувати пенсію від держави Україна, подавши при цьому відповідну заяву та документи, докази щодо не отримання пенсії від РФ, тому посилання позивача в даній справі на вказані вище положення норми діючого законодавства на неї не розповсюджуються, спростовуються встановленими обставинами по справі.

У даній справі вирішується питання щодо призначення (поновлення) ОСОБА_1 пенсії за віком з моменту її звернення з 28.09.2022, з урахуванням обставин призначення пенсії у м. Запоріжжя з 24.08.2001 та припинення такої виплати з 01.11.2014 у м. Запоріжжя.

Колегія суддів зауважує, що позивачем не ставиться питання щодо зобов`язання пенсійного органу нарахувати та виплатити пенсію за період з 01.11.2014 по 28.09.2022. Натомість мова йдеться про поновлення виплати пенсії з моменту подання відповідної заяви до пенсійного органу.

В оскаржуваному рішенні відповідача відсутнє посилання на пункти ст. 49 Закону №1058-IV щодо підстав припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , не надано колегії суддів й доказів того, що раніше призначена пенсія позивачу 24.08.2001 в м. Запоріжжя виплачувалася на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

Неможливість отримання пенсійної справи ОСОБА_1 з тимчасово окупованої території не є підставою для відмови у призначенні (поновленні) виплати пенсії, тому враховуючи подану заяву позивачем 28.09.2022 разом із доданими до неї документами, відповідач зобов`язаний здійснити їх перевірку та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм чинного законодавства.

При вирішенні цієї справи колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.09.2021 у справі № 308/3864/17, та ще раз наголошує, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю пенсійної справи, а протилежне позбавляє її права на відновлення виплат.

Згідно п. 4.10 Порядку 22-1 вбачається, що після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 05.11.2014 № 637, установлено, зокрема, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) (далі - пенсії) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Під час звернення внутрішньо переміщеної особи із заявою про призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії та документом, що посвідчує особу, територіальні органи Пенсійного фонду України ідентифікують особу заявника, фіксують місце і час її звернення, порівнюють отримані дані з даними, що обробляються в базах даних Пенсійного фонду України, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб у порядку, який затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики.

Таким чином, враховуючи, що позивач не є внутрішньо переміщеною особою, але прибула на територію України з м. Севастополь у червні 2021 року, зареєструвалась в м. Обухів, Київської області, на неї розповсюджується положення постанови КМУ №637 щодо призначення, поновлення виплати пенсії прирівняною до осіб за статусом як внутрішньо переміщених.

Судова колегія вважає необґрунтованою позицію відповідача щодо неможливості призначити (поновити) позивачу пенсію за віком, враховуючи наявну в інформаційній базі Пенсійного фонду відомостей щодо призначеної позивачу пенсії з 24.08.2001, припинення такої виплати з 01.11.2014, та враховуючи те, що позивачем надано до заяви копію трудової книжки, ГУ ПФУ у Київській області в оскаржуваному рішенні вказано про зарахування та страхового стажу усіх періодів, визнано страховий стаж позивача 36 років 8 місяців 21 день, вік особи пенсіонера -76 років.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Неможливість отримання матеріалів пенсійної справи позивача з тимчасово окупованої території на переконання колегії суддів не може обмежувати конституційне право та встановлювати підстави для відмови у призначенні, поновленні пенсії ОСОБА_1 з інших підстав, ніж передбачені Законом № 1058- IV.

Статус внутрішньо переміщеної особи не визначений у жодному міжнародному договорі, за яким Україна мала б зобов`язання. Поняття внутрішньо переміщеної особи міститься в рекомендаційному акті Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)) (див. визначення у п. 35 цього рішення).

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у статті 1 Закону України № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який набрав чинності 22 листопада 2014 року (далі - Закону № 1706-VII).

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у статті 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, посилання відповідача на необхідність отримання позивачем вказаного статусу для призначення пенсії за віком, є необґрунтованими та безпідставними.

Ненадання позивачем, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не може бути підставою для не поновлення та невиплати пенсійних виплат. Дана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 17.03.2020 у справі №227/2158/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії є таким, що не ґрунтується на Законі.

Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції задля належного захисту порушених прав позивача на призначення (поновлення) пенсії за віком обрано належний та адекватний спосіб захисту позивача, без ознак втручання у дискреційні повноваження пенсійного органу, у зв`язку з чим погоджується з тим, що відповідача слід зобов`язати призначити (поновити) ОСОБА_1 з 28.09.2022 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційній інстанції не знайшли, підстави для скасування або зміни судового рішення першої інстанції відсутні.

Оскільки колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін, відсутні й підстави для перерозподілу судових витрат у даній справі.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2022 року у справі №320/9889/22 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Т.Р. Вівдиченко

М.І. Кобаль