Справа № 420/580/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/580/23

Головуючий І інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 03.03.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

10.01.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки виплати належного розміру грошового забезпечення під час звільнення в розмірі 150499,12 грн. за період з 20.08.2021р. по 28.11.2022р.;

- зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб згідно з п.2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44) та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що відповідачем, на виконання судового рішення від 04.08.2022р. у справі №420/26437/21, було здійснено виплату (доплату) належного йому розміру грошового забезпечення у сумі - 101825,29 грн. (т.б. з порушенням строків його виплати). Водночас, згідно зі ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за час затримки виплати коштів (до дня фактичного розрахунку). Однак, відповідач зазначеної вище виплати не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилася у не виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 20.08.2021р. по 28.11.2022р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку з 20.08.2021р. по 28.11.2022р., на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. за №100 з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44), з урахуванням виплачених сум.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 24.04.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.03.2023р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги наголошує, що він не отримував копій позовної заяви (з додатками) та ухвали про відкриття провадження, у зв`язку із чим йому було невідомо про розгляд даної справи у суді.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2023р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

02.05.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

24.08.2023р. судом апеляційної інстанції направлено на адресу Військової частини НОМЕР_1 запит на витребування довідки про грошове забезпечення позивача із зазначенням розмірів основних та додаткових видів грошового забезпечення за останні повні два календарні місяці перед звільненням з військової служби і довідки-розрахунок середньомісячного і середньоденного заробітку (грошового забезпечення) ОСОБА_1 станом на день звільнення з військової служби.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - капітан ОСОБА_1 проходив військову службу у лавах Збройних Сил України у Військовій частині НОМЕР_1 та, згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.08.2021р. №165, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 11.08.2021р.

04.08.2022р. постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/26437/21 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не застосування положень п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. №704 (в редакції чинній з 29.01.2020р.) при обчисленні в період з 30.01.2020р. по 20.08.2021р. включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного Законом України «Про державний бюджет України на 2020 року» на 01.01.2020р. Зобов`язано відповідача перерахувати і виплатити грошове забезпечення позивачу (основні, щомісячні додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 30.01.2020р. по 20.08.2021р. включно, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020р.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

На виконання судового рішення від 04.08.2022р. (справа №420/26437/21), Військовою частиною НОМЕР_1 28.11.2022р. було здійснено виплату (доплату) належного ОСОБА_1 розміру грошового забезпечення, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020р.

Вважаючи, що відповідачем у день його звільнення не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку із чим виникли підстави для виплати середнього грошового забезпечення за весь час такої затримки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, як наслідок, наявності підстав для їх задоволення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у них докази, не в повній мірі погоджується із такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України.

Так, згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані і виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-ІХ), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору стосовно розміру належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір було вирішено на користь працівника. Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування весь за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч.1 цієї статті.

Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів доходить висновку, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Зокрема, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, з-поміж іншого, за затримку виплати грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час, такі питання врегульовані КЗпП України.

А тому, з огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його ст.117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України.

Окрім цього, варто наголосити на тому, що передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Зазначений законодавчий припис є загальним та не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день звільнення. Отже, індексація грошового забезпечення військовослужбовців та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Непроведення з вини відповідача такої виплати у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої у ст.117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13.02.2020р. у справі №809/698/16 та від 09.07.2020р. у справі №320/6659/18.

Так, згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з вказаною обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Водночас, варто зазначити, що для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки.

Для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за час затримки всіх виплат при звільненні.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19.

Тобто, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Матеріалами справи підтверджується, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2022р. у справі №420/26437/21 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано перерахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 (основні, щомісячні додаткові, також а одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 30.01.2020р. по 20.08.2021р. включно, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020р.

Так, на виконання цього судового рішення від 04.08.2022р. у справі №420/26437/21, відповідач 28.11.2022р. здійснив виплату (доплату) належного ОСОБА_1 розміру грошового забезпечення в розмірі - 97991,55 грн., що підтверджується довідкою Військової частини № НОМЕР_2 від 08.09.2023р. №636/1600.

Отже, оскільки повний розрахунок з позивачем було проведено 28.11.2022р., а не у день його звільнення з військової служби, останній, відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону №2352-ІХ), має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.

Що ж стосується періоду затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби та, відповідно, розміру стягнення середнього заробітку за час такої затримки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктом 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За п.8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п.7 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260), середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Як зазначено в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні конкретні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Так, зі змісту наявної у матеріалах даної справи довідки від 08.09.2023р. №636/1600 вбачається, що за два останні місці перед звільненням позивачу нараховане грошове забезпечення у загальному розмірі - 48990,44 грн. (за червень 2021р. - 24495,22 грн. та за липень 2021р. - 24495,22 грн.), а відтак його середньомісячне грошове утримання складає - 24495,22 грн., а середньоденне грошове утримання, із урахуванням кількості робочих днів за календарні місяці червня та липня 2021р., складає - 803,12 грн.

При цьому, період затримки виплати належних позивачу сум при звільнені з військової служби складає - 464 календарні дні та обраховується з першого дня після його остаточного звільнення з посади (21.08.2021р.) до дня остаточного розрахунку, тобто по - 27.11.2022р. включно (останній день затримки перед днем виплати). Оскільки, враховуючи внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX), Військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за 6 місяців, тобто з 21.08.2021р. (наступний день після звільнення з військової служби) по 21.02.2022р.

Застосування шестимісячного строку при виплаті середнього заробітку за весь час затримки при звільненні, враховуючи редакцію Закону №2352-IX, узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.06.2023р. у справі №560/11489/22.

Отже, сума середнього грошового забезпечення становить - 148577,20 грн (803,12 грн. х 185 днів).

З огляду на викладене вище, колегія суддів не повною мірою погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, виходячи з кількості днів відповідної затримки.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п.71 постанови від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за весь час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати (п.91 постанови від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи, судова колегія вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів даної справи та неодноразово зазначалося колегією суддів, період затримки виплати позивачу грошового забезпечення у належному розмірі дещо перевищує період (в 3 рази), протягом якого він не вживав заходів для захисту свого права на отримання таких виплат, шляхом звернення до суду. Зокрема, з 21.08.2021р. до 22.12.2021р. минуло - 124 днів, в той час як загальний період затримки розрахунку при звільненні становить - 464 днів.

На переконання колегії суддів, суд 1-ї інстанції помилково та безпідставно не взяв до уваги той факт, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, у даній справі, складав - 278766,17 грн., з яких: нараховане грошове забезпечення, розмір якого підтверджується довідкою відповідача від 08.09.2023р. №636/1600, - 180774,62 грн. (64,85%) та невиплачена сума грошового забезпечення, розмір якої також підтверджено цією довідкою відповідача, - 97991,55 грн. (35,15%).

Таким чином, з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін цієї справи, а також виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь саме 52224,89 грн. (з обов`язковим утриманням податків та зборів) як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (тобто 35,15% від 148577,20 грн.).

У той же час, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2019р. у справі №2340/3023/18, згідно з якою, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного рішення суду та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, окрім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, зі змісту поданої апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_2 також слідує і те, що апелянт заперечує факт отримання ним процесуальних документів (ухвали про відкриття провадження у справі), що позбавило його можливості здійснювати захист своїх прав та інтересів у судовому процесі.

Тобто, першочерговою обставиною у розрізі наведених вище доводів відповідача (апелянта) є беззаперечне встановлення та з`ясування судом факту вручення відповідачу ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження, а також копій позовної заяви з додатками.

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України, усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Згідно з ч.1 ст.44 КАС України, учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Як передбачено ч.1 ст.11 КАС України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або ж обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Норми КАС України встановлюють для судів певну процедуру надсилання процесуальних документів учасникам судового процесу, необхідність їх виклику та заслуховування у судовому засіданні.

Статтею 174 КАС України регламентовано, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст.251 цього Кодексу.

При цьому, з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи одночасно надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Таким чином, передумовою для розгляду справи судом є, серед іншого, належне направлення учасникам справи ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви. Належність означає інформування учасників судової справи у спосіб та за формою, що передбачена процесуальним законодавством.

Як уже встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2023р. було прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Цією ж ухвалою, відповідачу запропоновано протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву та витребувано у нього додаткові докази.

Копії позовної заяви із додатками та ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження, скеровані на електронну адресу Військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) згідно із супровідним листом суду першої інстанції від 30.01.2023р. №420/580/23/5382/23, що стверджується відповідною роздруківкою.

Водночас, варто зазначити про те, що підсистеми «Електронний кабінет», «Електронний суд» та підсистема відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС) офіційно розпочали своє функціонування з 05.10.2021р.

За правилами пп.15.1 та 15.15 п.15 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.

Суд вручає судові рішення в паперовій формі.

У відповідності до п.16 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, до дня реєстрації суб`єкта владних повноважень в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та отримання ним офіційної електронної адреси надсилання судом суб`єкту владних повноважень текстів повісток, копій судових рішень здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Правила ж спрямування копій судових рішень було визначено у ст.167 КАС України (в редакції КАС України до 15.12.2017р.), а саме із урахуванням специфіки постановлення ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження, надсилання судового рішення здійснювалося безпосередньо рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У свою чергу, порядок вручення учасникам справи судового рішення визначається ст.251 КАС України, за змістом ч.5 якої, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено в порядку письмового провадження, копія судового рішення надсилається протягом двох днів із дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса у особи відсутня.

Частиною 6 зазначеної статті передбачено, що днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч.11 ст.251 КАС України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції доходить переконливого висновку про те, що надіслання апелянту копії ухвали від 30.01.2023р. про відкриття провадження у справі, а також копій позовної заяви з додатками відбулося не у спосіб, встановлений процесуальним законом.

Матеріали даної справи не містять доказів направлення апелянту вищевказаних документів в паперовій формі поштовим відправленням.

Отже, суд першої інстанції достовірно не встановив факт отримання відповідачем копії ухвали від 30.01.2023р. про відкриття спрощеного позовного провадження, а також копій позовної заяви з додатками. Направивши ці документи на електронну адресу: , суд 1-ї інстанції не зміг забезпечити її вручення відповідачу.

Разом із тим, матеріалами даної справи не містять заяв (клопотань) відповідача про надіслання копії процесуальних документів на електрону адресу: .

Тож, за відсутності у відповідача - суб`єкта владних повноважень зареєстрованої офіційної електронної адреси, враховуючи положення ст.251 КАС України, належним способом врученням копій процесуальних документів та копій позовної заяви з додатками є їх надсилання у паперовій формі з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 6 Конвенції кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Одним із елементів права на суд є право на доступ до суду, а тому особа повинна мати можливість подати справу на розгляд, а суд повинен розглянути її без зайвих та неналежних правових чи практичних перешкод. Таке право покладає на державу як негативний обов`язок, - тобто утриматися від створення неналежних процесуальних перешкод для доступу до суду, - так і позитивний, тобто забезпечити практичний та ефективний доступ до суду.

Відповідно практики Європейського суду з прав людини загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23.06.1993р., п.63, Серія А, №262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви №7942/05 та №24838/05, п.77, від 04.03.2014р.).

Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, п.119, ЄСПЛ 2016, та «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27.10.1993р., п.33, Серія А №274). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження із цього приводу. Так, під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, п.п.17 та 18, від 06.02.2001р.).

На національні суди покладено обов`язок з`ясувати чи були судові повістки або ж інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії» (Gankin and Others v. Russia), заява №2430/06 та інші, п.36, від 31.05.2016р.). У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, п.70, від 21.05.2015р., із подальшими посиланнями).

Звідси, розгляд справи судом без здійснення спроб дізнатись, чи була позовна заява та інші процесуальні документи вручені сторонам або чи були останні повідомлені про наявний позов будь-яким іншим чином, фактично позбавить останніх можливості надати зауваження стосовно поданого позову та призведе до невиконання судом свого зобов`язання відносно дотримання закріпленого у ст.6 Конвенції принципу рівності сторін.

Із урахуванням наведеного, обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд є реалізацією однією із основних засад адміністративного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) адміністративного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Наведені висновки в повній мірі стосуються й такої форми адміністративного судочинства як розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За наведених обставин справу розглянуто адміністративним судом за відсутності сторін, не повідомлених належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Вищевикладене унеможливило участь Військової частини НОМЕР_2 у справі в суді 1-ї інстанції, поданням ним відзиву, пояснень, тощо.

А тому, колегія суддів вважає доводи відповідача в цій частині обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного процесуального законодавства.

За правилами ч.3 ст.317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи той факт, що оскаржуване рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2023р. було ухвалено в порядку письмового провадження без належного повідомлення відповідача про відкриття провадження у цій справі та неотримання останнім ухвали про відкриття провадження і копії позовної заяви, чим відповідач, зокрема, обґрунтовує свою апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про наявність безумовних підстав, передбачених ч.3 ст.317 КАС України, для скасування цього рішення та ухвалення нового рішення суду у справі - про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року - скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в день виключення із списків особового складу частини.

Зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) середній заробіток час затримки виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби, тобто за період з 21.08.2021 року по 21.02.2022 року у розмірі - 52224,89 грн. (п`ятдесят дві тисячі двісті двадцять чотири гривні 89 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 14.09.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко