Справа № 260/2329/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2329/22 пров. № А/857/9159/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ),

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року (суддя Луцович М.М., час ухвалення 10:50 год., місце ухвалення м.Ужгород, дата складання повного тексту 25.04.2023),

в адміністративній справі №260/2329/22 за позовом ОСОБА_1 до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ),

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У червні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату позивачу в день виключення зі списків частини (01.08.2020) грошової компенсації вартості за не отримане речове майно; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.08.2020 по 14.06.2022 в розмірі 304146,73 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив, у якому просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , а саме: невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Стягнуто з НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 46594,26 грн.. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 496,20 гривень.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, підстави чого викладені в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що компенсація за неотримане речове майно була виплачена 18.09.2020 року на картковий рахунок позивача у сумі 45105,62 грн.. В червні 2022 року було здійснено перерахунок позивачу компенсації за неотримане речове майно в сумі 45591,58 грн. на виконання рішення суду від 29.11.2021 у справі №260/2604/21. Зазначає скаржник, що у цій категорії справ законодавець визнав строк звернення до суду за захистом свої прав в один місяць. При цьому зазначає, що на день виключення 1.08.2020 року зі списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 та всіх видів забезпечення та на день закінчення військової служби ОСОБА_1 спору між позивачем та Львівським прикордонним загоном щодо виплачених сум не було. Натомість, звернувшись 30.06.2022 з позовом до суду, позивач пропустив місячний строк звернення до суду, який встановлений ч.5 ст.122 КАС України. У зв`язку з наведеним, вважає скаржник, що відсутні підстави для виплати позивачу спірного середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також апелянт покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду, згідно з якими суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції від 21.04.2023 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує щодо її доводів, оскільки оскаржуване рішення суду прийнято у повній відповідності до норм матеріального і процесуального права. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01 серпня 2020 року №269-ОС позивача виключено зі списків особового складу закону та всіх видів забезпечення з 01 серпня 2020 року (а.с. 8).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року в адміністративній справі №260/2604/21 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 , які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами років, станом не на 01 січня 2020 року та зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно протягом проходження військової служби, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2020 року з врахуванням проведених виплат (а.с. 10).

На виконання цього рішення суду відповідачем 15 червня 2022 року виплачено позивачу заборгованість компенсації за неотримане речове майно при звільненні в сумі 45892,71 грн, що підтверджено випискою АТ КБ "ПриватБанк" від 20.06.2022 про зарахування коштів (а.с. 13).

Позивач вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено не в день виключення із списків особового складу військової частини, відтак має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, тому відповідно до вимог ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, із визначенням його співмірного розміру.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволено частково. Це рішення суду оскаржене в апеляційному порядку відповідачем в частині задоволення позовної вимоги. В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог рішення суду не оскаржене сторонами в апеляційному порядку.

Відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 45892,71 грн на картковий рахунок позивача 15.06.2022.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність щодо непроведення повного розрахунку при звільненні позивача, а саме, невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 01.08.2020, а виплата грошової компенсації за неотримане речове майно здійснена лише 15.06.2022, строк затримки розрахунку складає - 683 календарних днів.

Судом встановлено, що грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяці, що передували звільненню зі служби, без врахування одноразових виплат становить: червень 2020 року 13252,40 грн, липень 2020 року 13252,40 грн..

Число календарних днів у червні 2020 року 30 днів, у липні 2020 року 31 день. Середньоденне грошове забезпечення становить 434,50 грн ((13252,40 + 13252,40):(30+31)).

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача за період з 01.08.2020 по 14.06.2022 включно відповідно до норм ст.117 КЗпП України становить 296763,50 грн (434,50*683), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (грошова компенсації за неотримане речове майно в сумі 45892,71 грн).

З урахуванням встановленого суд першої інстанції правильно вважав за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.

Зокрема, істотність частки суми грошової компенсації за неотримане речове майно в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 46591,58 грн (сума компенсації за неотримане речове майно) / 296763,50 грн. середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 15,70 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 15,70 %, становить: 434,50 грн. (середня заробітна плата позивача за один день) х 15,70 % = 68,22 грн.; 68,22 грн. х 683 (днів затримки розрахунку) = 46594,26 грн..

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошова компенсації за неотримане речове майно) за період із 01.08.2020 по день фактичної виплати заборгованості 15.06.2022, становить 46594,26 гривень.

На підставі вказаного доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними.

Необґрунтованими є покликання апелянта на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України, оскільки ОСОБА_1 завернувся за захистом порушених своїх прав до суду 30 червня 2022 року, при цьому остаточний розрахунок при звільненні з військової служби з позивачем проведено відповідачем лише 15 червня 2022 року, тобто, строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Відтак доводи апеляційної скарги судом визнаються безпідставними та відхиляються.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року в адміністративній справі №260/2329/22 за позовом ОСОБА_1 до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 15.09.2023 року