Справа № 480/591/23
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 р.Справа № 480/591/23

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Дуднік Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції В.О. Павлічек) від 30.05.2023 року по справі №480/591/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_2 , від 19.10.2022 року № 285, в частині п.2 та п.2.8., щодо самовільного залишення військової частини солдатом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , навідника кулеметного взводу стрілецької роти стрілецького батальйону з 19.10.2022 року, та зняття з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 з 19.10.2022 року, а з харчового забезпечення з 20.10.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач призваний на військову службу у травні 2022 року по мобілізації та направлений для проходження військової служби на посаді навідника до військової частини НОМЕР_1 .Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.10.2022 року № 285, солдата ОСОБА_1 , навідника кулеметного взводу стрілецької роти стрілецького батальйону вважати таким, що самовільно залишив військову частину 19.10.2022 року. Також, зняти з усіх видів забезпечення 19.10.2022 року, а з харчового забезпечення з 20.10.2022 року. Позивач вважає, що зазначений наказ є протиправним, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку.

Так, позивач зазначає, що відповідно свідоцтва про хворобу № 622 від 29.07.2015 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час. Також, травма ОСОБА_1 пов`язана із захистом Батьківщини, а його захворювання пов`язане з проходженням військової служби. Позивач є інвалідом 3 групи, згідно довідки серії 10 ААА №012639 встановлено, що ступінь втрати професійної працездатності у відсотках становить 50 %.У зв`язку із потребою у проведенні медичного обстеження стану здоров`я, 17.10.2022 року ОСОБА_1 , подав рапорт до ВЧ НОМЕР_1 , в якому серед іншого просив надати йому відпустку за станом здоров`я на 2 місяці, а саме, з 17.10.2022 року по 17.12.2022 року. Позивач стверджує, що після того, як він подав рапорт йому надано було дозвіл, що підтверджується відміткою на рапорті від 17.10.2022 року.

Також позивач зазначає, що у його дружини, ОСОБА_3 , є дідусь, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється інвалідом 2 групи та потребує стороннього догляду, який йому може забезпечили лише позивач. В зв`язку з чим позивач подав рапорт про звільнення за сімейними обставинами від 07.11.2022 року. Позивач вважає, що ігноруючи подані рапорти та викладені у них обставини, які підтверджувались письмовими доказами, командиром військової частини НОМЕР_1 , протиправно ухвалено наказ від 19.10.2022 року № 285, який не містить ані матеріалів проведеного службового розслідування, ані підтвердження вжиття заходів щодо встановлення обставин події. При цьому, оскаржуваний наказ, яким констатовано самовільне залишення військової частини відповідачем винесено 19.10.2022 року, тобто до внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимог задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність оскаржуваного наказу відповідача. Зазначив, що суд не встановив правову суть поняття самовільне залишення військової частини. При цьому, початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. З прийняттям оскаржуваного наказу від 19.10.2022 року № 285, яким позивача визнано таким, що з 19.10.2022 року самовільно залишив військову частину та знято з всіх видів забезпечення такої частини, військова служба позивача фактично призупинена. До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесення відомостей про кримінальне провадження з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - ч.4 ст. 408 КК України, відбулося значно пізніше, а саме 18.01.2023 року, що підтверджується копією витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000217 від 18.01.2023 року. Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача, що оскаржуваний наказ, яким констатовано самовільне залишення військової частини відповідачем винесено 19.10.2022 року, тобто до внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. При цьому, єдиним належним та допустимим доказом вчинення особою адміністративного чи кримінального правопорушення може бути постанова/ вирок суду про визнання цієї особи винною у вчиненні такого правопорушення, яка/який набрала/в законної сили. Отже, судом першої інстанції не було встановлено, що видання командиром військової частини наказу, яким особа визнається такою, що самовільно залишила військову частину чи місце служби, чинним законодавством не передбачено. Наголошував, що у зв`язку із потребою у проведенні медичного обстеження стану здоров`я, 17.10.2022 року ОСОБА_1 , подав рапорт до ВЧ НОМЕР_1 , в якому серед іншого просив надати йому відпустку за станом здоров`я на 2 місяці, а саме, з 17.10.2022 року по 17.12.2022 року. Позивач стверджує, що після того, як він подав рапорт йому надано було дозвіл, що підтверджується відміткою на рапорті від 17.10.2022 року. Таким чином за відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення. Отже, у спірних правовідносинах не виникло обставин, що пов`язуються законодавцем із початком призупинення військової служби, а саме не було внесено відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Натомість, відповідач, посилаючись на наявність підстав для виключення позивача з усіх видів забезпечення, вказав лише на обставини самовільного залишення позивачем військової частини. Також вважає, що відповідачем було порушено процедуру проведення службового розслідування, оскільки позивач не був обізнаний про проведення відносно нього службового розслідування, не мав можливості надати докази, висловити зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, не був ознайомлений з його результатами.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні.

Представник позивача надавав письмові пояснення, у яких заперечував проти доводів відповідача у відзиві на апеляційну скаргу та підтримав вимоги апеляційної скарги.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись.

У судовому засідання представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 (військовий квиток серії НОМЕР_3 , виданий Житомирським військовим комісаріатом Житомирської області, 29.11.2013 року), військовослужбовець, солдат, призваний на військову службу у травні 2022 року по мобілізації згідно з Указом Президента України Про загальну мобілізацію від 24.02.2022р. №69/2022.

З 08.05.2022 року позивач направлений для проходження військової служби на посаді навідника до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ), що підтверджується копією військового квитка позивача та довідки ВЧ НОМЕР_1 від 25.05.2022 року № 2310 (а.с. 23).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.05.2022р. №115 солдата ОСОБА_1 призначено на посаду навідника кулеметного взводу стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення (а.с. 91 зворотній бік).

17.10.2022 року ОСОБА_1 подав рапорт до ВЧ НОМЕР_1 , в якому серед іншого просив надати йому відпустку за станом здоров`я на 2 місяці, а саме, з 17.10.2022 року по 17.12.2022 року (а.с. 48 49). До зазначеного рапорту було додано: нотаріально засвідчену копію паспортних даних та РНОКПП ОСОБА_1 , копію військового квитка ОСОБА_1 , копію довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № від 17.12.2019р., копію посвідчення інваліда 3 групи серії НОМЕР_4 від 06.10.2015р., виданого Жашківською райдержадміністрацією Управління соціального захисту населення, копію витягу з реєстру територіального громади від 12.10.2022р., копію довідки №2310 від 25.05.2022р., копію довідки до акта огляду медико-соціально експертною комісією серії 12ААА №191791 від 30.09.2015р., копію довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого, серія 10ААА №0012639 від 30.09.2015р., копію свідоцтва про хворобу №622 увід 29.07.2015 року, копію виписного епікризу №1799/37 зі стаціонарного лікування в клініці щелепно-лицевої хірургії та стоматології ГВМКЦ ГВКГ МО України з 23.01.2015р. до 06.02.2015р., копію виписного епікризу зі стаціонарного лікування в офтальмологічному відділенні Житомирського військового госпіталю (військової частини НОМЕР_5 ) з 16.06.2015р. до 23.06.2015р.

Відповідно до пояснень тимчасово виконуючого обов`язки командира 2 стрілецької роти, ОСОБА_5 , ним 18.10.2022р. під час перевірки особового складу, в районі зосередження м. Констянтинівка Донецької області, було виявлено, що солдат ОСОБА_1 був відсутній на шикуванні, проведеними пошуковими заходами місце перебування встановити не вдалося (а.с. 87 зворотній бік 88).

Одночасно, тимчасово виконуючий обов`язки командира 2 стрілецької роти, ОСОБА_5 звернувся із рапортом від 18.10.2022р. на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про призначення службового розслідування за даним фактом (а.с. 87).

Командир військової частини НОМЕР_1 склав довідку-доповідь про самовільне залишення району зосередження 1 стрілецького батальйону (м. Костянтинівка Донецької області) військовослужбовця за мобілізацією солдата ОСОБА_1 та наказом від 18.10.2022 №1325 призначив службове розслідування за даним фактом (а.с. 86, 88 зворотній бік).

Також наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №285 солдата ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину з 19.10.2022р. та знято з усіх видів забезпечення, а з харчового забезпечення з 20.10.2022 (а.с. 25).

У зв`язку із тим, що протягом 10 днів позивач не повернувся до розташування 1 стрілецького батальйону, 30.10.2022р. на адресу Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері та до Донецького зонального відділу ВСП було направлене повідомлення про вчинення солдатом ОСОБА_1 кримінального правопорушення (а.с. 89).

18.01.2023р. о 17год.53хв. до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення за ч.4 ст. 408 КК України, відповідно до якого 18.10.2022р тво. командира кулеметного взводу 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , з метою ухилитись від військової служби самовільно залишив місце служби у м. Костянтинівка Донецької області (а.с. 90).

В подальшому за наслідками проведеного службового розслідування складений акт, який був погоджений командиром військової частини НОМЕР_1 09.02.2023р. та виданий наказ за його результатами від 09.02.2023р. № 320 «Про результати службового розслідування» (а.с. 82 85).

Також з матеріалів справи суд вбачає, що 07.11.2022 року ОСОБА_1 , було подано до ВЧ НОМЕР_1 (трекінг - номер НОМЕР_6 ) рапорт про звільнення від мобілізації та військової служби, відповідно до абз. 7 пп. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (а.с. 51 52).

За результатами розгляду зазначеного рапорту позивачем отримано листа від 23.11.2022р. №2491-ос (а.с.36)., в якому вказано, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 жовтня 2022 року №285 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив частину 19 жовтня 2022 року, що має ознаки кримінального правопорушення (а.с. 56).

Не погодившись із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №285 щодо нього, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи відсутність позивача на службі без поважних причин більше ніж одну добу, відповідачем правомірно було знято його з усіх видів забезпечення згідно оскаржуваного наказу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ(далі - Закон № 3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII в редакції, чинній станом на час існування спірних правовідносин).

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.14 Закону № 2232-XII, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Також основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Відповідно до п.11 ст. 10-1 Закону № 2011-XII, у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою не повинен перевищувати 4 місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).

Після закінчення встановленого безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби.

Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення, в редакції, чинній станом на час існування спірних правовідносин).

Згідно п.180 Положення, військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, зокрема, надаються: відпустка для лікування у зв`язку з хворобою. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії військовослужбовцям, відрядженим до військових частин, задіяних до ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в антитерористичних операціях, надаються командирами таких військових частин за місцем тимчасового виконання службових обов`язків. Посадова особа, яка надала такі відпустки, письмово інформує про це командира військової частини, який направив військовослужбовця у відрядження.

Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція №170).

Відповідно до п.8.1 Інструкції №170, щорічні основні та додаткові відпустки військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) надаються командирами (начальниками) за підпорядкованістю.

Пунктом 8.12 Інструкції № 170, зокрема, визначено, рапорт військовослужбовця, підписаний командиром підрозділу, за підпорядкованістю подається для прийняття рішення командиру військової частини через штаб військової частини.

Згідно пункту 8.14. Інструкції № 170, у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Після закінчення встановленого безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою військовослужбовець підлягає обстеженню військово-лікарською комісією для визначення придатності до військової служби.

Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 № 124 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України, яка встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у військових частинах (установах) Збройних Сил України, штабах угруповань військ,

(далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням (далі Інструкція № 124).

Пунктом 2.1.6. Інструкції № 124 визначено: наказ командира (керівника) основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності; рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до п. 2.2.4. Інструкції № 124, у військових частинах (установах) Збройних Сил України, зокрема, видаються: накази командира (керівника) військової частини (установи) (по стройовій частині).

Згідно п.2.3.4. Інструкції № 124, накази по стройовій частині видаються з питань щодо: вибуття у відрядження, відпустку, на навчання, прибуття з відрядження, відпустки, навчання (крім державних службовців).

Пунктом 2.9.1.6. Інструкції № 124 визначено, що накази підписуються командиром (керівником) військової частини (установи), а в разі його відсутності посадовою особою, яка виконує його обов`язки згідно з письмовим наказом.

Виходячи із аналізу перелічених норм, суд зазначає, що військовослужбовець має право на відпустку для лікування у зв`язку з хворобою.

Така відпустка надається наказом командира військової частини на підставі відповідного висновку військово-лікарської комісії та рапорту військовослужбовця. Тривалість такої відпустки визначається на підставі висновку військово-лікарської комісії.

Згідно з положеннями ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Як встановлено судом першої інстанції, 17.10.2022 року ОСОБА_1 подав рапорт до ВЧ НОМЕР_1 , в якому серед іншого просив надати йому відпустку за станом здоров`я на 2 місяці, а саме, з 17.10.2022 року до 17.12.2022 року (а.с. 48-49).Натомість, командиром військової частини НОМЕР_1 не видавався наказ про надання позивачу відпустки для лікування.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача про те, що відповідний дозвіл на відпустку був йому наданий т.в.о. командиром 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону ВЧ НОМЕР_7 , через те, що на рапорті від імені т.в.о. командира 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_6 зроблено напис: «Клопочу по суті рапорту солдата ОСОБА_1 » (а.с. 49), оскільки вказаний напис за своїм змістом та суттю не є дозволом на відпустку.

Отже за відсутності відповідного наказу про надання позивачу відпустки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 залишив район зосередження ВЧ НОМЕР_1 самовільно.

Крім того, до рапорту позивачем не було додано висновку військово-лікарської комісії про необхідність лікування у зв`язку із хворобою. Натомість документи додані позивачем до рапорту датовані 2015 роком та в розумінні зазначених вимог законодавства не є підставою для надання відпустки для лікування. Суд звертає увагу, що необхідність та тривалість такого лікування визначається саме військово-лікарською комісією, а не самим позивачем.

Наданими позивачем доказами також підтверджується, що він вперше звернувся за медичною допомогою 14.11.2022, тобто майже через місяць після залишення військової частини (а.с. 124 125).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не підтвердження позивачем поважності причин відсутності на службі з 18.10.2022.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до абз.9, 10 п.15 Розділу 1 Порядку № 260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Абзацом 2 п.5 розділу XVI Порядку № 260 визначено що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються у випадках невиходу на службу без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Відповідно до п.14 Розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Спірний наказ прийнятий відповідачем на підставі Порядку № 260.

Таким чином, враховуючи відсутність позивача на службі без поважних причин більше ніж одну добу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність зняття позивача з усіх видів забезпечення.

При цьому, питання ж про призупинення військової служби позивача спірним наказом не вирішувалось.

Так, питання призупинення військової служби врегульовано ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до якої військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Отже, призупинення військової служби здійснюється у наведеному порядку, зокрема, після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, однак докази здійснення таких заходів, відсутні.

Колегія суддів зазначає, що оскаржуваний позивачем наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. № 285 не містить положень щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності чи призупинення йому військової служби, оскільки прийнятий не за наслідками службового розслідування та не на підставі Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

При цьому, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відбулося згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.02.2023р. № 320, прийнятого за наслідками проведеного службового розслідування та який не є предметом дослідження у цій справі (а.с. 82 83).

Таким чином, доводи апелянта про призупинення військової служби та порушення відповідного порядку щодо проведення службового розслідування, колегія суддів не бере до уваги з огляду на їх необґрунтованість.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 року по справі №480/591/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 14.09.2023 року