Справа № 420/13321/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2023-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

14 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/13321/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

за участю секретаря Алєксєєвої Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву судді Градовського Ю.М. про самовідвід по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року про перегляд за виключними обставинами рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні П`ятого апеляційного адміністративного суду перебуває справа № 420/13321/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року про перегляд за виключними обставинами рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити певні дії, розгляд якої здійснюється колегією суддів у складі: головуючий суддя - Шеметенко Л.П., судді Градовський Ю.М., Турецька І.О.

Апеляційний розгляд справи призначений у відкритому судовому засіданні на 14.09.2023 року на 12 год. 30 хв.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 - Богомоловою Іриною Георгіївною заявлено відвід судді Градовському Ю.М., який вмотивований тим, що суддя Градовський Ю.М. у червні-липні 2023 року розглядав апеляційну скаргу ОСОБА_1 у судовій справі № 420/19344/22 і постановою від 04.07.2023 року відмовив у її задоволенні. Крім того, заявник посилається на порушення порядку розподілу судової справи та визначення судді Градовського Ю.М. у складі суду. Враховуючи викладене та зважаючи на наявність обставин, що викликають недовіру до судді Градовського Ю.М., заявник просить задовольнити заяву про відвід.

Враховуючи, що відвід судді Градовському Ю.М. заявлено в судовому засіданні, питання про відвід колегії суддів підлягає вирішенню судом, що розглядає справу.

Розглянувши подану заяву, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відвід судді Градовського Ю.М.

Водночас, суддею Градовським Ю.М. заявлено самовідвід з метою уникнення будь-яких сумнівів в учасників судового процесу щодо неупередженості колегії суддів та об`єктивного розгляду даної справи.

Заява про самовідвід обґрунтована наступним.

Так, представником апелянта у справі висловлено недовіру судді Градовському Ю.М., який входить до складу суду у цій справі.

Крім того, в провадженні колегії суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду: судді-доповідача Танасогло Т.М., суддів Бітова А.І., Градовського Ю.М. перебувала справа № 420/19344/22 за позовом ОСОБА_1 , предмет якої стосувався питання проходження його служби в прокуратурі.

Представник позивача вважає, що прийняті судом апеляційної інстанції рішення у справі № 420/19344/22 в складі колегії, до якої входив суддя Градовський Ю.М., є незаконними, що унеможливлює участь судді Градовського Ю.М. у даній справі, де позивачем також є ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за наявності підстав, зазначених у статтях 36-38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

У «Основних принципах незалежності судових органів», схвалених резолюціями № 40/32 та № 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, зазначено: «Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонуки, тиску, погроз або втручання, прямого чи непрямого, з будь-якого боку і з яких би то не було причин».

Також, як зазначається у п. 11 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухвалених 17.11.2010 року, зовнішня незалежність не є прерогативою чи привілеєм, наданим для задоволення власних інтересів суддів. Вона надається в інтересах верховенства права та осіб, які домагаються та очікують неупередженого правосуддя. Незалежність суддів слід розуміти як гарантію свободи, поваги до прав людини та неупередженого застосування права. Неупередженість та незалежність суддів є необхідними для гарантування рівності сторін перед судом (п. 11).

Крім того, Консультативна рада європейських суддів у п. 12 Висновку № 1 (2001) наголошує: «Судовій владі повинні довіряти не лише сторони окремої судової справи, а й суспільство в цілому. Таким чином, суддя не просто повинен насправді бути вільним від будь-яких зв`язків, прихильностей, упередженості, він чи вона також повинні вважатися вільними від цього з точки зору розсудливого спостерігача. У протилежному випадку довіру до судової влади може бути підірвано».

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожної особи на розгляд її справи належним, неупередженим та компетентним судом, що включає в себе право на розгляд справи тим судом, якому довіряють усі особи, які беруть участь у справі. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини для того, щоб встановити, чи може суд вважатися «незалежним» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, слід звернути увагу, inter alia, на спосіб призначення його членів і строк їхніх повноважень, існування гарантій проти тиску ззовні та на питання, чи створює орган видимість незалежного (рішення у справах «Фіндлей проти Сполученого Королівства» від 25 лютого 1997 року, п. 73, «Брудніцька та інші проти Польщі», заява № 54723/00, п. 38, «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 року, заява № 21722/11, п. 103).

Тобто, для того, щоб визначити, чи можна вважати «суд» незалежним згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зовнішні критерії також можуть мати значення. Важливим є довіра, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти населенню (зокрема, рішення у справі «Саінер проти Туреччини», п. 44).

Сумніви в незалежності відсутні, коли, на думку ЄСПЛ, у «об`єктивного спостерігача» не виникне підстав для занепокоєння з цього питання в обставинах справи, що розглядається (зокрема, рішення у справі «Кларк проти Сполученого Королівства»).

Визначаючи, чи є суд незалежним, ЄСПЛ звертає увагу й на ті зовнішні ознаки незалежності, що можуть стосуватися навіть гіпотетичної можливості впливу на суд. Існування самої лише можливості зовнішнього впливу на суд ЄСПЛ іноді визнає достатнім, щоб поставити під сумнів незалежність суду (рішення у справах «Бєлілос проти Швейцарії»).

ЄСПЛ застерігає, що навіть самі лише сумніви «розсудливого спостерігача» в тому, що суд незалежний та неупереджений, можуть мати певне значення в розумінні забезпечення громадянам права на справедливий суд («Ферантелі та Сантанджело проти Італії», «Веттштайн проти Швейцарії»).

Також, згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (іі) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (див., серед інших, рішення у справах «Фей проти Австрії», від 24 лютого 1993 року, пп. 28 та 30, та «Веттштайн проти Швейцарії», заява № 33958/96, п. 42).

Водночас, ЄСПЛ наголошує, що між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а й може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру», заява № 73797/01, п. 119).

Отже, у деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (див. рішення від 10 червня 1996 року у справі «Пуллар проти Сполучного Королівства»).

У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється», адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (див. рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії», «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 року (заява № 21722/11), «Газета «Україна - центр» проти України» від 15.07.2010 року (заява № 16695/04).

Згідно п. 2.5 «Бангалорські принципи поведінки суддів», схвалених резолюцією № 2006/23 Економічної та Соціальної ради ООН від 27.07.2006 року, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

На підставі наведеного, сукупність обставин щодо висловлення представником апелянта у справі недовіри судді Градовському Ю.М., який входить до складу суду у цій справі, щодо посилань апелянта на незаконність прийнятих судом апеляційної інстанції рішень у справі № 420/19344/22 в складі колегії, до якої входив суддя Градовський Ю.М., що унеможливлює участь судді Градовського Ю.М. у розгляді даної справи, є чинниками, що формують уявлення про судову владу і можуть бути розцінені, як учасниками справи, так і суспільством, як доказ упередженості складу колегії суддів при розгляді цієї справи, а тому, з метою забезпечення достатніх гарантій для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у безсторонності суддів, з метою уникнення будь-яких сумнівів у сторін та інших учасників судового процесу щодо неупередженості суду апеляційної інстанції, суддею Градовським Ю.М. заявлено самовідвід.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 39, ч.ч. 1, 2 ст. 40 КАС України за наявності підстав, зазначених у статтях 36-38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Питання про самовідвід вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу.

Дослідивши матеріали справи та доводи заяви судді Градовського Ю.М. про самовідвід, враховуючи аспекти наведених рішень Європейського Суду з прав людини, положень Бангалорських принципів поведінки суддів, КАС України, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення достатніх гарантій для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у безсторонності суддів, з метою уникнення будь-яких сумнівів у сторін та інших учасників судового процесу щодо неупередженості суду апеляційної інстанції, заяву про самовідвід судді Градовського Ю.М. слід задовольнити та відвести суддю Градовського Ю.М. від розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 31, 36, 37, 39, 40, 248, 321, 325 КАС України, -

У Х В А Л И В:

Заяву про самовідвід судді Градовського Ю.М. по справі № 420/13321/20 задовольнити.

Відвести суддю Градовського Ю.М. від участі у розгляді справи № 420/13321/20.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 14.09.2023 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька