Справа № 160/8773/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2023 року Справа № 160/8773/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняТимченко А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: Горєлов О.Л. Кутаков П.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотронівський гірничо-збагачувальний комбінат» до Державної служби геології та надр України про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу №178 від 28.03.2023р. в частині зупинення дії спеціального дозволу №3640 від 31.12.2004р., -

УСТАНОВИВ:

20.04.2023р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) Товариство з обмеженою відповідальністю «Мотронівський гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося з адміністративним позовом до Державної служби геології та надр України і просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу відповідача від 28.03.2023р. №178 «Про зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами та внесення змін до наказів Держгеонадр" в частині зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами №3640 від 31.12.2004, наданого позивачеві (пункт 3 Додатку 1 наказу відповідача від 28.03.2023р. №178);

- стягнути з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Товариство є власником спеціального дозволу на користування надрами №3640 від 31.12.2004р. строком дії до 09.04.2034р. Проте, 28.03.2023р. відповідачем був прийнятий наказ №178 за пунктом 1 якого було зупинено дію вказаного дозволу на підставі п.3 ч.1 ст.57 Кодексу України про надра зі строком застосування три роки. Позивач вважає, що вказаний пункт1 наказу №178 прийнятий за відсутності підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.57 згаданого Кодексу та з порушенням процедури, що регулює видачу, переоформлення, зупинення дії чи анулювання спеціальних дозволів, а саме: перелік підстав у ч.1 ст.57 Кодексу України про надра у редакції Закону №2805-ІХ, який набрав чинності 28.03.2023р., не містить прямої підстави такої як «застосування до кінцевих бенефіціарних власників юридичної особи спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відповідно до Закону України «Про санкції» у вигляді анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами»; зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами може бути застосовано лише до надрокористувача, а не до будь-якої іншої особи в контексті наведеної норми ст.57 Кодексу; до позивача, як до надрокористувача, не було застосовано спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) у вигляді зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами; у спірному наказі №178 відповідач послався на Указ Президента України від 24.06.2021р. №266/2021, яким застосовані спеціальні санкції до кінцевого бенефіціарного власника позивача ОСОБА_1 на три роки, проте, у тексті зазначеного спірного наказу відсутні посилання на ч.3 ст.57, ч.5-7 ст.13 Кодексу України про надра, а відповідно, на думку позивача, оскільки зупинення спеціального дозволу на користування надрами №3640 від 31.12.2004р. відбулося лише на підставі п.3 ч.1 ст.57 наведеного Кодексу, до позивача (як до юридичної особи) не було застосовано відповідну санкцію у виді зупинення дії наведеного спеціального дозволу, тому вважає, що пункт 1 наказу №178 є неправомірним. Окрім того, позивач посилається і на те, що приписи ч.5 ст.13 Кодексу України про надра у редакції Закону №2805-ІХ та Указ Президента України від 24.06.2021р. №266/2021 не можуть бути застосовані до позивача, оскільки спеціальний дозвіл на користування надрами №3460 був виданий 31.12.2004р., тобто, до набрання чинності Закону №2805-ІХ (до 28.03.2023р.), а також і до набрання чинності наведеним вище Указом Президента (03.07.2021р.), тому позивач вважає, що застосування вказаних норм до позивача відбулося з порушенням ст.58 Конституції України щодо незворотності дії законів в часі, зазначає, що наведені норми можуть бути застосовані до правовідносин, які виникнуть після 28.03.2023р., оскільки Законом №2805-ІХ не передбачено положень щодо розповсюдження його дії на правовідносини, які виникли до його прийняття. Відтак, позивач вважає, що відповідач не мав жодних повноважень на прийняття спірного наказу №178 про зупинення дії спеціальних дозволів на виконання санкцій, а судова практика підтверджувала, що санкції накладені на конкретну особу не поширюються на пов`язаних юридичних осіб (постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022р. у справі №640/16632/21, постанови Верховного Суду від 19.03.2020р. у справі №824/146/19, від 19.03.2021р. у справі №990/26/21) . Отже, позивач вважає, що приймаючи пункт 1 наказу №178, відповідач грубо порушив положення Закону №2805-ІХ та принципи незворотності дії закону в часі, що призвело до втручання у право мирного володіння позивачем майном, гарантоване ст.1 Протоколу №1 Конвенції. У додаткових поясненнях від 27.06.2023р. позивач вказав на те, що за змістом Додатку 1 до спірного наказу зупинено дії спеціального дозволу №3640 до 28.03.2026р., тобто, поза межами строку зупинення дії цього дозволу, зазначеного у п.538 Додатку 1 рішення РНБО від 18.06.2021р., введеного в дію вищезазначеним Указом Президента України, що є додатковою підставою для задоволення позову. Також у письмових поясненнях від 29.06.2023р. та від 02.08.2023р. позивач зазначив, що норма ч.7 ст.13 Кодексу України про надра у редакції Закону №2805-ІХ не відповідає принципу правової визначеності та вимогам до якості закону, так як Закон №2805-ІХ був оприлюднений 28.12.2022р., набрав чинності 28.03.2023р., Указ Президента України, яким введено в дію рішення РНБО набрав чинності 03.07.2021р., а отже, 30-денний строк, протягом якого позивач мав можливість реалізувати передбачене ст.13 Кодексу право на зміну кінцевого бенефіціарного власника задля уникнення негативних наслідків у виді зупинення дії спеціального дозволу №3640, виданого Товариству, сплив 02.08.2021р., що на думку позивача, свідчить про неналежне врегулювання спірних правовідносин законодавцем. У відповіді на відзив позивач посилається на ті ж самі обставини, що і у позові, додаткових та письмових поясненнях (а.с.1-11, 122-127, 165-173 том 1, а.с.103-106, 113-115, 154-155 том 2).

У судовому засіданні представник позивача наведені вище позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у відзиві на позов від 10.05.2023р., просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що Держгеонадра є центральним органом виконавчої влади, який наділений функціями для забезпечення реалізації державної політики у сфері надрокористування та згідно до п.4 Положення №1174 відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, видає, а також і зупиняє та анулює в установленому порядку дію спеціальних дозволів на користування надрами, поновлює їх дію у разі зупинення. Так, рішенням РНБО від 18.06.2021р. введеного в дію Указом Президента України від 24.06.2021р. №266/2021, застосовано персональні санкції щодо ОСОБА_1 (п.538 Додатку 1 до рішення РНБО від 18.06.2021р.), а саме: анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами. А оскільки згідно даних ЄДРПОУ кінцевим бенефіціарним власником (контролером) Товариства є ОСОБА_1 ( з дня видання Указу Президента від 24.06.2021р. №266/2021 зміни в ЄДРПОУ щодо бенефіціарного власника позивача не вносились), з урахуванням набрання чинності 28.03.2023р. Закону №2805-ІХ, якими були внесені зміни до Кодексу України про надра та минув 30 денний строк згідно ст.ст.13,57 Кодексу України про надра, відповідачем було видано 28.03.2023р. спірний наказ №178 в частині зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами №3640, наданого позивачеві. Представник відповідача зазначив, що підставою для прийняття спірного наказу №178 в частині зупинення спеціального дозволу №3640 було рішення РНБО від 18.06.2021р., введене в дію Указом Президента України від 24.06.2021р. №266/2021, які є обов`язковими для виконання, відповідач не наділений повноваженнями надавати оцінку рішенню РНБО та Указу Президента України щодо встановлених у них обставин, а, відповідно, вважає, що під час прийняття спірного пункту 1 наказу №178 відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому просив у позові позивачеві відмовити у повному обсязі (а.с.77-80 том 1).

Ухвалою суду від 04.07.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 31.05.2023р. о 10:30 годині (а.с.69 том 1).

У підготовчому засіданні 31.05.2023р. була оголошена перерва до 03.07.2023р. до 10:30 години згідно протоколу підготовчого засідання в режимі відеоконференції №1579780 (а.с.214-229 том 1).

03.07.2023р. підготовче засідання перенесене на 05.07.2023р. на 11:00 годину через відсутність електропостачання в приміщенні суду, що підтверджено довідкою від 03.07.2023р. та актом від 04.07.2023р. (а.с.117-117а том 2).

У підготовчому засіданні 05.07.2023р. у зв`язку з необхідністю витребування у сторін додаткових доказів, було продовжено строк підготовчого засідання до 03.08.2023р., оголошена перерва до 02.08.2023р. до 10:30 год., що підтверджується протоколом підготовчого засідання та змістом ухвали суду від 05.07.2023р. (а.с.130-136 том 2).

Надалі, підготовче засідання у даній справі було перенесено на 21.08.2023р. о 10:30 год. через перебування судді Конєвої С.О. у щорічній черговій відпустці з 24.07.2023р. по 18.08.2023р. включно, що підтверджується відповідними довідками (а.с.145-146 том 2).

21.08.2023р. було проведене підготовче засідання за результатами якого було закрито підготовче провадження та судовий розгляд по суті даної справи був розпочатий у цей самий день після закінчення підготовчого засідання за письмовою згодою всіх учасників справи у відповідності до вимог ч.7 ст.181, п.3 ч.2 ст.183 Кодексу адміністративного судочинства України, а також у судовому засіданні була оголошена перерва до 08.09.2023р. до 10:30 год., що підтверджується копіями письмових заяв учасників справи та змістом протоколу судового засідання (а.с.176-193 том 2).

У ході судового розгляду даної справи судом встановлені наступні обставини.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мотронівський гірничо-збагачувальний комбінат» зареєстроване як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вул. Молодіжна, буд. 30-А, приміщення 3, видами діяльності підприємства є, зокрема, основний - добування руд інших кольорових металів (07.29), що підтверджується змістом копії Статуту позивача та копіями Витягів з ЄДРПОУ станом на 13.09.2021р., станом на 13.06.2023р. (а.с.57-60, 141-143, 240-245 том 1).

31.12.2004р. Державної службою геології та надр України позивачеві був виданий Спеціальний дозвіл на користування надрами №3640 зі строком дії до 09.04.2034р., що підтверджується змістом його копії, наявної у справі (а.с.13 том 1).

Також зі змісту копії Витягу з ЄДРПОУ станом на 13.06.2023р. встановлено, що засновниками (учасниками) юридичної особи (позивача) є, а саме:

1) Компанія «Діаго Ентерпрайзес Лімітед» (Кіпр), розмір частки засновника (учасника): 5000,00;

2) Компанія «Толексіс Трейдінг Лімітед» (Кіпр) розмір частки засновника (учасника): 94995000,00;

3) Бенефіціарний власник (контролер) ОСОБА_1 (Україна, м. Київ)- (а.с.242-245 том 1).

Згідно до пункту 538 Додатку 1 до рішення Ради національної безпеки та оборони України (далі рішення РНБО) від 18.06.2021р., введеним в дію Указом Президента України від 24.06.2021р. №266/2021 застосовані персональні санкції щодо ОСОБА_1 (бенефіціарного власника позивача), а саме: у тому числі, і анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення спеціальних дозволів на користування надрами строком на 3 роки, що підтверджується копією Витягу з рішення РНБО та копією наведеного Указу Президента України (а.с.82-86 том 1).

У зв`язку із застосуванням вищенаведеним рішенням РНБО від 18.06.2021р., уведеним в дію Указом Президента України від 24.06.2021р. №266/2021 персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), зокрема, у вигляді і зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Кодексу України про надра, враховуючи пропозиції Робочої групи з питань надрокористування (протокол від 28.03.2023р. №2023-1), відповідачем 28.03.2023р. був прийнятий наказ №178 «Про зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами та внесення змін до наказів Держгеонадр», за пунктом 1 якого було зупинено дію спеціальних дозволів на користування надрами згідно з переліком, наведеним у додатку 1 до цього наказу (а.с.14, 87 том 1).

Згідно до пункту 3 Додатку 1 до наказу №178 «Переліку спеціальних дозволів на користування надрами, дію яких зупинено» видно, що зупинено дію Спеціального дозволу на користування надрами, виданого позивачеві за №3640 від 31.12.2004р. кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_1 , строком застосування 3 роки на підставі п.3 ч.1 ст.57 Кодексу України про надра (а.с.15-16,88-89 том 1).

Вважаючи пункт 1 наказу №178 від 28.03.2023р. в частині зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами №3640 від 31.12.2004р., виданого позивачеві (п.3 Додатку 1 до наказу від 28.03.2023р. №178), протиправним, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами про визнання його протиправним та скасування у наведеній оспорюваній частині.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у судовому розгляді даної справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 Кодексу України про надра (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Угоди або дії, які в прямій або прихованій формі порушують право власності Українського народу на надра, є недійсними. Український народ здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради.

У відповідності до приписів частини 1 статті 11 вказаного Кодексу, передбачено, що державне управління у галузі геологічного вивчення, використання і охорони надр здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, органи влади Автономної Республіки Крим, місцеві органи виконавчої влади, інші державні органи та органи місцевого самоврядування відповідно до законодавства України.

За змістом частини 1 статті 19 Кодексу України про надра, встановлено, що право користування надрами надається шляхом надання спеціального дозволу на користування надрами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015р. №1174 затверджене Положення про Державну службу геології та надр України (далі Положення №1174).

Згідно з пунктом 1 Положення №1174 Державна служба геології та надр України (Держгеонадра) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, є уповноваженим органом з питань реалізації угод про розподіл продукції.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 Положення №1174, основними завданнями Держгеонадра є реалізація державної політики у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр.

Підпунктами 9,10 пункту 4 Положення №1174 визначено, що Держгеонадра відповідно до покладених на неї завдань видає в установленому порядку спеціальні дозволи на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами); зупиняє та анулює в установленому порядку дію спеціальних дозволів на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами), поновлює їх дію у разі зупинення.

Питання надання спеціальних дозволів на користування надрами у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, а також процедуру продовження строку дії, переоформлення, видачі дубліката, зупинення дії чи анулювання дозволу та внесення до нього змін, врегульовано Порядком надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011р. №615, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020р. №124 (далі Порядок №615), дія якого поширюється на всі види користування надрами.

Згідно з підпунктом 4 пункту 21 Порядку №615 встановлено, що дія дозволу може бути зупинена органом з питань надання дозволу безпосередньо або за поданням Міндовкілля, Держпраці, МОЗ, Держекоінспекції, органом місцевого самоврядування, ДПС у разі, зокрема, наявності підстав, передбачених Законом України «Про санкції».

Про надання, продовження строку дії, зупинення дії, поновлення дії, переоформлення, анулювання дозволу та внесення змін до нього Держгеонадра видає наказ, а Рада міністрів Автономної Республіки Крим розпорядження (пункт 24 Порядку №615).

У відповідності до вимог частини першої статті 1 Закону України «Про санкції» від 14.08.2014р. №1644-УІІ (далі Закон №1644-УІІ) передбачено, що з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі санкції).

За приписами пункту 6 частини 1 статті 4 Закону №1644-УІІ, визначено, що одним із видів санкцій згідно з цим Законом є анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами.

Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 5 Закону №1644-УІІ пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України.

Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

Отже, аналіз наведених приписів законодавства про санкції свідчить про те, що Укази Президента України, якими введені в дію рішення РНБО щодо застосування санкцій до фізичних та юридичних осіб, які є чинними і не скасовувались у встановленому законодавством порядку, підлягають обов`язковому виконанню, тому, суд приходить до висновку, що оскільки Указ Президента України від 24.06.2021р. №266/2021, яким було введено в дію рішення РНБО від 18.06.2021р. про застосування персональних санкції, станом як на момент виникнення спірних відносин 28.03.2023р., так і станом на дату прийняття цього рішення - 08.09.2023р. є чинним, останній підлягає обов`язковому виконанню як суб`єктами владних повноважень (у даному випадку відповідачем), так і фізичними та юридичними особами, яких вони стосуються.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами» від 01 грудня 2022 року №2805-ІХ (далі Закон №2805-ІХ), який набрав чинності 28 березня 2023 року, до Кодексу України про надра було внесено ряд змін.

Зокрема, статтю 13 Кодексу України про надра доповнено частинами 3,7.

Так, згідно до положень ч.7 ст.13 згаданого Кодексу у новій редакції, було встановлено, що у разі застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) у вигляді анулювання або зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами відповідно до Закону України «Про санкції» до кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, яка є користувачем надр, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, відповідно анулює або зупиняє дію спеціального дозволу на користування надрами такого користувача через 30 днів з дня застосування таких санкцій, якщо через 30 днів з дня видання указу Президента України про застосування відповідної санкції особа, до якої її застосовано, залишається кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи, що є власником відповідного спеціального дозволу на користування надрами.

Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачив можливість (повноваження) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр (відповідача) приймати рішення про зупинення спеціального дозволу юридичної особи, до кінцевого бенефіціарного власника (фізичної особи) якої застосовані спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) у вигляді анулювання або зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами відповідно до Закону України «Про санкції».

Також вказаним вище Законом №2805-ІХ стаття 57 Кодексу України про надра викладена у новій редакції, та передбачено, що згідно пункту 3 частини 1 вказаної статті, право користування надрами може бути тимчасово заборонено (зупинено) з підстави застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відповідно до Закону України «Про санкції» у вигляді зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами.

Частиною 3 ст.57 згаданого Кодексу закріплено, що тимчасова заборона (зупинення) дії спеціального дозволу на користування надрами з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 1 цієї статті, здійснюється з урахуванням вимог частин 5-7 статті 13 цього Кодексу на строк дії таких спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).

Отже, із аналізу наведених приписів, слід дійти висновку, що наведені положення підлягають комплексному застосуванню, що прямо передбачено у частині 3 ст.57 Кодексу України про надра.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що твердження позивача про те, що положення пункту 3 частини 1 ст.57 Кодексу України про надра не містять прямої підстави для зупинення дії спеціального дозволу, наданого юридичній особі, щодо якої не застосовано спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відповідно до Закону України «Про санкції» у вигляді зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами не відповідають дійсності та спростовуються аналізом змісту вищенаведених приписів п.3 ч.1, ч.3 ст.57, ч.7 ст.13 Кодексу України про надра, за приписами яких чітко передбачено таку підставу для зупинення дії спеціального дозволу на користування надрами, виданого юридичній особі, до кінцевого бенефіціарного власника якої були застосовані відповідні персональні санкції.

А оскільки, із наявних в матеріалах справи документів судом встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 , як станом на момент виникнення спірних правовідносин, так і на день прийняття рішення у цій справі, є бенефіціарним власником (контролером) позивача, що підтверджено як представником позивача в судовому засіданні, так і копіями Витягів з ЄДРПОУ станом на 13.09.2021р. та станом на 13.06.2023р. (а.с.57-60,242-245 том1), до вказаної фізичної особи (бенефіціарного власника позивача) були застосовані персональні санкції у вигляді анулювання або зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами за рішенням РНБО від 18.06.2021р., введеним у дію Указом Президента України від 24.06.2021р. №266/2021, який є чинним, відповідно, підлягає обов`язковому виконання, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку про правомірність та законність зупинення дії спеціального дозволу, наданого позивачеві №3640 від 31.12.2004р. на підставі п.3 ч.1 ст.57 Кодексу України про надра за пунктом 1 оспорюваного наказу №178 (пункт 3 Додатку 1 наказу від 28.03.2023р. №178).

З приводу процедурного порушення, на яке позивач посилається у позові, щодо відсутності у тексті наказу відповідача від 28.03.2023р. №178 посилань на ч.3 ст.57, ч.5-7 ст.13 Кодексу України про надра, що, на думку позивача, є підставою для визнання такого наказу протиправним та його скасування, то дослідивши вказані обставини, суд приходить до висновку, що таке порушення саме по собі не може бути самостійною підставою для визнання пункту 1 оспорюваного наказу протиправним та скасування.

Певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акту (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акту (наказу) не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту (наказу) необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action invalid act). Разом з тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним.

Стосовно ж процедури порушень, то в залежності від їх характеру, такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Отже, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020р. у справі №813/1790/18.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оспорюваного рішення, які б вплинули на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про зупинення дії спеціального дозволу №3640 виданого позивачеві 31.12.2004р. на підставі рішення РНБО від 18.06.2021р., введеного в дію Указом Президента України від 24.06.2021р. №266/2021 судом не встановлено, а позивачем не доведено, а не зазначення у тексті наказу ч.3 ст.57 та ч.5-7 ст.13 Кодексу України про надра не є істотним порушенням, яке вплинуло на зміст прийнятого рішення, фактично є формальним, тому суд приходить до висновку, що пункт 1 оспорюваного наказу (пункт3 Додатку 1 до наказу від 28.03.2023р. №178) з наведених вище досліджених судом підстав не може бути визнаний судом протиправним та скасований.

Теж саме стосується і процедурного порушення з приводу того, що відповідачем та законодавцем не було забезпечено передбачене ст.13 Кодексу України про надра право на зміну кінцевого бенефіціарного власника позивача протягом 30-денного строку з дня застосування таких санкцій, що на думку позивача не відповідає принципу правової визначеності та якості закону, оскільки, як уже зазначалося вище, з урахуванням того, що як на момент виникнення спірних правовідносин у період з липня 2021р. по 28.03.2023р., так і на день прийняття даного судового рішення - 08.09.2023р., позивач не вживав жодних заходів до зміни бенефіціарного власника (контролера) позивача (таких доказів суду не надано), а відповідно, зазначені обставини не могли вплинути на результат прийнятого оспорюваного рішення на момент його прийняття 28.03.2023р.

При цьому, судом враховується і те, що згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону №2805-ІХ від 01.12.2022р., яким статті 13, 57 Кодексу України про надра доповнено новою правовою нормою, опубліковано у офіційному виданні «Голос України» від 28 грудня 2022 року №263, а відповідно, у контексті ст.68 Конституції України, позивач не міг не знати та не міг не передбачити наслідки невиконання вказаних приписів Закону №2805-ІХ після набрання ним чинності, тобто з 28.03.2023р., оскільки позивачеві вказаними нормами законодавцем надана можливість та забезпечене право позивача вжити заходів, направлених на зміну бенефіціарного власника позивача у ЄДРПОУ у період з 28.12.2022р. (закон доведений до відома позивача у встановленому порядку) до 28.03.2023р. (день набрання законом чинності) задля уникнення негативних наслідків у виді зупинення дії спеціального дозволу №3640 від 31.12.2004р., що свідчить про те, що законодавцем при прийнятті Закону №2805-ІХ було дотримано як принцип правової визначеності, так і принцип якості закону.

Разом з тим, як уже зазначалося вище, ні після 28.12.2022р. (початку обізнаності позивача щодо наявності приписів Закону №2805-ІХ, які підлягають виконанню), ні після 28.03.2023р., ні станом на 08.09.2023р. позивачем жодних заходів, направлених на виконання вимог рішення РНБО від 18.06.2021р., введеного в дію Указом Президента України від 24.06.2021р. №266/2021, який є чинним та обов`язковим до виконання, з урахуванням вимог Закону №2805-ІХ, який набрав чинності з 28.03.2023р., не вжито, що підтверджено відомостями із ЄДРПОУ станом на 13.06.2023р. (а.с.242-245 том 1).

Також суд зазначає, що, навіть і після прийняття даного судового рішення, позивач не позбавлений права та можливості виконати вищенаведені вимоги законодавства, що усуне підстави для зупинення дії спеціального дозволу №3640 від 31.12.2004р. та відновить його дію.

З огляду на викладене, наведені позивачем процедурні порушення не вплинули на результат прийнятого оспорюваного наказу з урахуванням вищеописаних встановлених судом обставин та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, а відповідно, наведені позивачем процедурні порушення, описані вище, не можуть бути самостійними підставами для визнання протиправним та скасування оспорюваного пункту 1 наказу №178 від 28.03.2023р. (пункту 3 Додатку 1 до наказу №178).

З приводу протиправності поширення відповідачем на спірні правовідносини, вищенаведених приписів норм Кодексу України про надра у редакції Закону №2805-ІХ, з огляду на незворотність їх дії в часі через те, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності вказаними змінами, внаслідок чого, на думку позивача, відповідачем при прийняття оспорюваного пункту 1 наказу порушені приписи ст.58 Конституції України, то відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд виходить з такого.

Конституційний Суд України у своїх численних рішеннях неодноразово висловлював позицію щодо незворотності в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами та іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону на іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №30рп/2001, від 13 березня 2012 року №5-рп/2012, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012.

Також, у рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року №5-р(І)2019, Суд зазначив, що за змістом частини 1 статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

А відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 09 червня 2023 року у справі №640/13146/20, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі, новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Зазначена правова позиція підлягає обов`язковому застосуванню адміністративним судом у цих правовідносинах, виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, судом встановлено, що на момент набрання законної сили положеннями ч.7 ст. 13, ч.3 ст.57 Кодексу України про надра, у редакції Закону №2805-ІХ, який набрав чинності 28.03.2023р., прийняття оспорюваного пункту 1 наказу №178 від 28.03.2023р. існували правовідносини щодо наявності у позивача Спеціального дозволу №3640 виданого 31.12.2004р., строком дії до 09.04.2034р. (а.с.13 том 1), а також існувало чинне, обов`язкове до виконання рішення РНБО від 18.06.2021р., введене в дію Указом Президента України від 24.06.2021р. №2662021 щодо застосування персональних санкцій до фізичної особи ОСОБА_1 , (який є кінцевим бенефіціарним власником позивача), у вигляді, зокрема, анулювання або зупинення спеціальних дозволів на користування надрами (п.538 рішення РНБО від 18.06.2021р.), тобто, дані правовідносини виникли до набрання чинності Закону №2805-ІХ та тривали на момент набрання цим законом чинності.

А відповідно, із аналізу вищенаведених норм та встановлених судом обставин у їх сукупності, суд приходить до висновку, що положення ч.7 ст.13, ч.3 ст.57 Кодексу України про надра, у редакції Закону №2805-ІХ, які набрали чинності 28.03.2023р. до правовідносин, які виникли до набрання чинності та тривали на момент набрання чинності цим законом, відповідачем під час прийняття оспорюваного наказу застосовано з дотриманням вимог ст.58 Конституції України, приписів вищенаведених рішень Конституційного Суду України, згаданої правової позиції Верховного Суду, тобто, правомірно та законно, що не спростовано позивачем жодними іншими доказами у розумінні ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, під час судового розгляду даної справи, судом не встановлено порушень відповідачем щодо незворотності дії законів в часі, визначених приписами ст.58 Конституції України, а позивачем з урахуванням вище досліджених судом обставин, таких доказів суду не надано, тому такі обставини не можуть бути обрані обґрунтованими підставами для визнання судом протиправним та скасування пункту 1 оспорюваного наказу №178 від 28.03.2023р. (пункт 3 Додатку 1 до наказу №178).

Згідно до вимог ст.ст.73,75,76 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Представником позивача у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих підстав, які б свідчили про протиправність пункту 1 оспорюваного наказу №178 від 28.03.2023р. (пункт 3 Додатку 1 до наказу), з урахуванням встановлених судом обставин та виходячи із аналізу норм чинного законодавства України.

Є безпідставними і аргументи позивача з приводу того, що за змістом Додатку 1 рішення РНБО від 18.06.2021р., введеним в дію Указом Президента України від 24.06.2021р. №266/2021, зупинено дію спеціального дозволу №3640 від 31.12.2004р. до 28.03.2026р., тобто, поза межами строку зупинення цього дозволу, зазначеного у п.538 Додатку 1 до рішення РНБО, з огляду на те, що зазначене не відповідає дійсності, оскільки досліджений судом зміст наведеного пункту 3 Додатку 1 до наказу від 28.03.2023р. №178 такої дати не містить (а.с.15 том 1), а зазначено лише про те, що строк застосування становить три роки, що відповідає строку, застосованому у вищенаведеному Додатку 1 до рішення РНБО від 18.06.2021р. (а.с.85 том 1).

Не можуть бути прийняті до уваги та відхиляються судом і доводи представника позивача про необхідність застосування у даних правовідносинах правових позицій, викладених у постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022р. у справі №640/16632/21, Верховного Суду від 19.03.2020р. у справі №824/146/19, від 19.03.2021р. у справі №990/26/21, з огляду на те, що досліджений судом їх зміст не стосується подібних правовідносин, оскільки у даних судових рішеннях не надавалося жодної правової оцінки приписам Закону №2805-ІХ, який набрав чинності 28.03.2023р., що є предметом даного спору, а відповідно, викладені у них правові позиції не є подібними до правовідносин у цій справі, тому не підлягають застосуванню адміністративним судом в порядку ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, не можуть бути покладені судом в основу даного судового рішення і посилання представника позивача на порушення ст.1 Протоколу №1 Конвенції в частині втручання у право позивача мирного володіння своїм майном, з огляду на те, що визнані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права не є абсолютними та можуть підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету й безсторонності суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем п. 1 наказу від 28.03.2023р. №178 у оспорюваній частині (п.3 Додатку 1 наказу від 28.03.2023р. №178) згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті вищевказаного наказу відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не підтверджено та не доведено жодними доказами, порушення відповідачем прав та інтересів позивача при прийнятті п. 1 наказу від 28.03.2023р. №178 у оспорюваній частині (п.3 Додатку 1 наказу від 28.03.2023р. №178), а тому у адміністративного суду підстави для його визнання протиправним та скасування відсутні.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, тому у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем під час розгляду даної справи, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову такі судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні обґрунтовані правові підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача не підлягають стягненню з відповідача суб`єкта владних повноважень, тому їх слід покласти на позивача з урахуванням вимог ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 2, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотронівський гірничо-збагачувальний комбінат» до Державної служби геології та надр України про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу №178 від 28.03.2023р. в частині зупинення дії спеціального дозволу №3640 від 31.12.2004р. відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 18.09.2023 року.

Суддя С.О. Конєва