Справа № 280/7501/21
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2023-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 280/7501/21

адміністративне провадження № К/990/26894/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Блажівської Н.Є.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року (суддя Стрельнікова Н.В.)

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2023 року (судді: Лукманова О.М., Білак С.В., Дурасова Ю.В.)

у справі за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області

до ОСОБА_1

про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В:

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст позовних вимог

19 серпня 2021 року Головне управління ДПС у Тернопільській області (далі також - Позивач, ГУ ДПС) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі також - Відповідач, ОСОБА_1 ), в якому просило стягнути податковий борг по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, в сумі 11103,77 грн.

1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Запорізький окружний адміністративний суд ухвалою від 22 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року, позовну заяву Головного управління ДПС у Запорізькій області повернув Позивачу.

6 грудня 2022 року Верховний Суд ці рішення скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалюючи постанову Верховний Суд вказав, що Головне управління ДПС у Тернопільській області на виконання вимог ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху від 13 жовтня 2021 року усунуло відповідні недоліки, тобто вимоги щодо необхідності зазначення Позивачем у поданій позовній заяві адреси Відповідача (остання відома адреса) було виконані Позивачем.

8 та 9 березня 2023 від Відповідача на адресу суду надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), з посиланням на те, що ухвалою від 4 серпня 2020 року Господарський суд Запорізької області у справі № 908/1718/20 відкрив провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

Ухвалою 15 березня 2023 року Запорізький окружний адміністративний суд закрив провадження в адміністративній справі. Повернув Головному управлінню ДПС у Тернопільській області з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2270 грн сплачений відповідно до платіжного доручення № 1170 від 11 серпня 2021 року.

Ухвалюючи це рішення, суд вказав, що:

- вимога щодо стягнення заборгованості з Відповідача, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства Господарським судом Запорізької області, у провадженні якого знаходиться справа № 908/1718/20 про банкрутство Відповідача, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України є підставою для закриття провадження у цій адміністративній справі;

- суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року в справі №905/2030/19 (905/1159/20) щодо застосування положень статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі також - КУзПБ) вимога особи, щодо якої порушено справу про банкрутство, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення як майновий спір боржника, підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство господарським судом; також суд враховує висновок Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2022 року №300/2043/19 щодо застосування пункту 1 частини першої статті 238 КАС України у справі у подібних правовідносинах;

- Велика Палата Верховного Суду, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно - правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства. Вказані висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі №904/1693/19, від 15 січня 2020 року в справі №607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року в справі №918/335/17, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі №921/557/15-г/10, від 6 лютого 2020 року в справі № 910/1116/18 та від 12 січня 2021 року в справі №334/5073/19.

Постановою від 6 липня 2023 року Третій апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишив без задоволення, а ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року - без змін.

Роблячи висновки про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Позивача, апеляційний суд вказав, що КУзПБ, який є спеціальним щодо регулювання правовідносин у зв`язку з порушенням справи про банкрутство, до грошових зобов`язань відносить і зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, тому в разі наявності заборгованості в боржника перед контролюючим органом, останній уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу, такий орган набуває статусу кредитора. Для таких грошових зобов`язань передбачений окремий порядок їх пред`явлення до боржника, а саме: щодо поточних вимог кредиторів - шляхом розгляду спору щодо таких вимог у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. При цьому законодавство з питань банкрутства не розрізняє кредиторські вимоги за суб`єктом їх пред`явлення - кредитором - особою публічного права чи кредитором - особою приватного права, винятком є лише спори, пов`язані з визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України. Наявність позивачем у справі суб`єкта владних повноважень, що здійснює управлінську функцію у сфері стягнення податків та до компетенції якого відноситься звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу, не є безумовною підставою розгляду спору у порядку адміністративного судочинства. Варто враховувати предмет позову та підставу звернення до суду.

Роблячи такі висновки апеляційний суд послався на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені у постановах від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20, від 30 січня 2023 року у справі № 815/6486/17, від 27 лютого 2019 року у справі №826/1866/17, від 23 вересня 2020 року у справі №826/16976/16, від 21 вересня 2021 року у справі №905/2030/19 (905/1159/20), та Верховного Суду, зокрема у постановах від 11 лютого 2021 року у справі №560/2855/20, від 28 квітня 2022 року у справі № 300/2043/19.

1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування підстав скасування ухвалених у справі судових рішень Позивач у касаційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції помилково послався на висновок Верховного суду у постанові від 28 квітня 2022 року №300/2043/19, оскільки правовідносини у вищезазначеній справі не є подібними, адже стосуються стягнення частини чистого прибутку, а такий платіж, не передбачений Податковим кодексом України, а встановлений Законом України «Про управління об`єктами державної власності». А у цій справі, правовідносини виникли внаслідок несплати узгодженого грошового зобов`язання по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, порядок справляння якого регламентований Податковим кодексом України.

Звертає увагу Позивач і на те, що у постанові від 13 квітня 2023 року у справі №320/12137/20, на яку посилається суд апеляційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо підсудності спору за участі суб`єкта, який перебуває у процедурі банкрутства.

Вважає, що спірні правовідносини, які виникли у зв`язку з наявністю податкового боргу (його стягнення у відповідному порядку), напряму не пов`язані зі справою про банкрутство, а мають публічно-правовий характер та виникли у межах публічно-правового спору, а тому ця справа підлягає розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.

Також звертає увагу й на те, що його позиція також ґрунтується на правових висновках Верховного Суду, наведених у постанові Верховного суду від 8 червня 2023 року у справі №380/24252/21.

2. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

2.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 КАС України).

Перевіривши доводи касаційної скарги в межах, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку дотриманню норм процесуального та матеріального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.

Так, у справі, що розглядається суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі дійшов висновку, що спір про стягнення податкового боргу має бути розглянутий в межах господарського судочинства, оскільки на момент звернення з позовом, який стосується стягнення заборгованості (податкового боргу), господарським судом стосовно Відповідача порушено справу про банкрутство.

Надаючи правову оцінку таким правовим висновкам Верховний Суд наголошує на наступному правовому регулюванні спірних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації й визначається законом.

Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду, і, зрештою, - порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.

Головним критерієм розмежування адміністративної та господарської судових юрисдикцій є предмет спору та зміст спірних правовідносин. При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Так, відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Приписами статей 2, 4 та 19 КАС України визначені завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні та в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції й може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин відповідну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тобто якщо спір виник у сфері публічно-правових відносин, це виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас Господарський процесуальний кодекс України (далі також - ГПК України) визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України). Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України закріплена спеціальна юридична норма, відповідно до якої до справ, що належать до юрисдикції господарських судів, входять справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, зокрема, справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що у провадженні Господарського суду Запорізької області перебуває справа №908/1718/20 про визнання неплатоспоможним ОСОБА_1 , кредитори у якій є: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», Акціонерне товариство «Укрсиббанк», Фізична особа ОСОБА_2 , Головне управління ДПС у Запорізькій області.

Встановлено, що Господарський суд Запорізької області ухвалою від 18 травня 2023 року прийняв до розгляду звіт керуючого реалізацією про хід процедури погашення боргів ОСОБА_1 та клопотання про продовження строку процедури погашення боргів.

Згідно з преамбулою Кодексу України з процедур банкрутства цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Відповідно до статті 1 КУзПБ банкрутством є визнана господарським судом нездатність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та реструктуризації і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Кодексом, грошові вимоги кредиторів інакше, ніж через застосування ліквідаційної процедури або процедури погашення боргів боржника; боржником для цілей цього Кодексу є юридична особа або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав.

Отже, банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені КУзПБ, введеним у дію з 21 жовтня 2019 року. Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо).

Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою якнайповнішого задоволення в ній вимог кредиторів - приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ.

За змістом частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з положеннями частини другої статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя статті 7 КУзПБ).

Аналіз змісту наведених приписів КУзПБ у взаємозв`язку з нормами статті 20 ГПК України дозволяє дійти висновку про те, що для віднесення справи до юрисдикції господарського суду, який розглядає справу про банкрутство, майнові вимоги мають бути безпосередньо пов`язані зі здійсненням провадження в такій справі, зокрема стосуватися визнання недійсними правочинів, учинених керуючим санацією (ліквідатором), визнання права власності на майно боржника, оскарження результатів аукціону з продажу майна боржника тощо.

До критеріїв визначення, чи підлягає розгляду у межах справи про банкрутство спір, стороною в якому є боржник, відносяться також такі умови, за яких вирішення спору: стосується питання щодо формування активів боржника (майно, майнові права); впливає на суб`єктний склад сторін та учасників у справі про банкрутство, їхні права, інтереси та (або) обов`язки.

Водночас регламентація процесуальних відносин нормами матеріального права без об`єктивної необхідності створює перешкоди для належної реалізації принципу правової визначеності, що має об`єктивні ризики при правозастосуванні.

Так, правила визначення юрисдикції визначає насамперед процесуальний кодекс (ГПК України, КАС України), а не кодекс з консолідованими нормами матеріального права, яким є КУзПБ.

Водночас у пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України йдеться про звернення до суду з «майновими вимогами до боржника», а у статті 7 КУзПБ - про «всі майнові спори, стороною в яких є боржник». При цьому спеціальними нормами, що визначають юрисдикцію господарських судів, є приписи саме частини першої статті 20 ГПК України, пунктом 8 якої прямо передбачено, що не відносяться до юрисдикції господарських судів спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також спори про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених ПК України.

Ураховуючи сутність і правову природу спірних правовідносин, приписи процесуального закону мають превалюючу дію при розв`язанні колізій щодо обрання належної судової юрисдикції.

ЄСПЛ у рішенні від 12 липня 2001 року у справі «Феррадзіні проти Італії» (Ferrazzini v. Italy), заява №44759/98, указав, що податкові питання і досі становлять частину основного пакета прерогатив державних органів. При цьому відносини між платником податків та податковим органом і далі мають переважно публічний характер. Суд вважає, що податкові спори виходять за межі сфери цивільних прав та обов`язків, незважаючи на матеріальні наслідки, які вони обов`язково створюють для платника податків (пункт 29).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини, які виникли у зв`язку з наявністю податкового боргу (його стягнення у відповідному порядку) напряму не пов`язані зі справою про банкрутство, а мають публічно-правовий характер та виникли у межах публічно-правового спору, а тому цей спір підлягає розгляду саме за правилами адміністративного судочинства.

Зазначений висновок узгоджується із правовими позиціями, висловленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20.

Суд касаційної інстанції при вирішенні питання щодо юрисдикції цього позову не може оминути наведених у цьому рішенні Великої Палати Верховного Суду правових позицій, адже цією постановою суд відступив від попередніх своїх висновків про те, що здійснення щодо платника податків провадження у справі про банкрутство свідчить про те, що підвідомчість спору, який виник після 21 жовтня 2019 року, слід визначати із застосуванням норм статті 7 КУзПБ як закону, що прийнятий пізніше, та якими розгляд такого спору віднесено до юрисдикції господарського суду, який здійснює провадження у справі про банкрутство.

В подальшому такий висновок неодноразово підтримувався Верховним Судом, зокрема в постанові від 8 червня 2023 року у справі №380/24252/21, на яку покликається Позивач в касаційній скарзі.

Суд вважає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для закриття провадження у справі сформований без додержання та без забезпечення права сторони на справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин, а також без належної реалізації принципу правової визначеності, що є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

2.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої-третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За обставин, що склались у цій справі та з огляду на завдання та основні засади адміністративного судочинства, визначені статтями 2, 4, 19 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень порушили норми процесуального права, у зв`язку з чим ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню із передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).

Керуючись статтями 3, 345, 349, 353, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2023 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає

Головуюча суддя Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх