Справа № 460/51442/22
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2023-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/51442/22 пров. № А/857/12209/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Глушка І.В., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року (ухвалене головуючим суддею Дуляницька С.М. у м. Рівне) у справі № 460/51442/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просила:

визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та незарахуванні до спеціального стажу роботи періодів роботи з 02.04.1988 по 07.07.1994 в колгоспі ім. Чапаєва Корецького району Рівненської області;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи з 02.04.1988 по 07.07.1994 в колгоспі ім. Чапаєва Корецького району Рівненської області та призначити пенсію з 18.11.2022 відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що вона звернулася до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак отримала відмову у зв`язку з недостатністю стажу за вислугу років станом на 11.10.2017, який повинен складати не менше 26 років 6 місяців. Однак, ОСОБА_1 вважає таку відмову протиправною, оскільки відповідач не зарахував до її стажу за вислугу років період роботи на посаді медичної сестри в медичному профілакторії колгоспу ім. Чапаєва Корецького району Рівненської області. При цьому, позивач наголошує, що даний період роботи має зараховуватись до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.11.2022 № 59 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи з 02.04.1988 по 07.07.1994 на посаді медичної сестри профілакторію колгоспу ім. Чапаєва Корецького району Рівненської області. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 18.11.2022.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 18.11.2022, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019, внаслідок чого, відповідач повинен був застосовувати положення пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що пункт «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи - не менше 26 років 6 місяців. Згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 37 років 06 місяців 25 днів з врахуванням спеціального стажу роботи (станом на 11.10.2017), який становить 23 роки 04 місяці 01 день. Тому підстав для призначення пенсії за вислугу років передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення» немає, оскільки відсутній необхідний спеціальний стаж роботи, а саме 26 років 6 місяців на 11.10.2017.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що, позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18.11.2022 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 26.11.2022 прийняло рішення №59 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» через відсутність необхідного спеціального стажу (станом на 11.10.2017 спеціальний стаж становить 23 роки 4 місяці 1 день), оскільки профілакторій не передбачений Переліком закладів охорони здоров`я.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо такої відмови, позивач звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до п. 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Положенням ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набрав законної сили з 01.01.2004.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до п. 2-1 Перехідних положень Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Абзацами 1, 2 пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058, в редакції Закону № 2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII) право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом 1 пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 01.01.2016 мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 01.01.1966 по 30.06.1966; 50 років 6 місяців - які народилися з 01.07.1966 по 31.12.1966; 51 рік - які народилися з 01.01.1967 по 30.06.1967; 51 рік 6 місяців - які народилися з 01.07.1967 по 31.12.1967; 52 роки - які народилися з 01.01.1968 по 30.06.1968; 52 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1968 по 31.12.1968; 53 роки - які народилися з 01.01.1969 по 30.06.1969; 53 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 по 31.12.1969; 54 роки - які народилися з 01.01.1970 по 30.06.1970; 54 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 по 31.12.1970; 55 років - які народилися з 01.01.1971.

Проте, 04.06.2019 Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII. Положення пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788 зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» ст. 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е, ж» ст. 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст.ст. 1, 3, ч. 3 ст. 22, ст. 46 Основного Закону України.

Положення пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII - неконституційними.

На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» до оспорюваних положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення». А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213 та від 24.12.2015 № 911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

З оскаржуваного рішення від 26.11.2022 за № 59 встановлено, що на момент звернення позивача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» спеціальний стаж позивача складав 23 роки 4 місяці 1 день. Водночас, обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 11.10.2017, без врахування рішення Конституційного суду України від 04.06.2019.

Тому, враховуючи, що позивач звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 18.11.2022, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019, внаслідок чого, відповідач повинен був застосовувати положення пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону № 1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо безпідставності твердження відповідача, що спеціальний стаж повинен обчислюватись станом на 11.10.2017 та те, що особа, яка має спеціальний стаж станом на 11.10.2017 не менше ніж 26 років і 6 місяців може скористатися правом виходу на пенсію за вислугу років.

Щодо спеціального стажу роботи то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов також вірного висновку, що у позивача наявний необхідний спеціальний стаж (від 25 до 30 років), для призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII, у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911 з огляду на наступне.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.93 № 909.

Відповідно до розділу 2 Переліку № 909, право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.

Пунктом 2 примітки до Переліку № 909 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Згідно із п. 3 примітки до Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01.01.1992, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Отже, із наведених вище норм Закону №1788-ХІІ та Переліку № 909 слідує, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, зокрема, лікарі та середній медичний персонал, які працювали у лікарняних закладах, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно із записів трудової книжки НОМЕР_1 від 13.08.1984, позивач в період з 02.04.1988 по 07.07.1994 перебувала на посаді медсестри профілакторію колгоспу ім. Чапаєва.

Згідно з архівною довідкою архівного відділу Рівненської районної державної адміністрації від 24.03.2022 № 70/04-01 колгосп ім. Чапаєва був реорганізований в колективне сільськогосподарське підприємство «Богданівське», а згодом в КСП «Богданівське».

Відповідно до архівної довідки архівного відділу Корецької міської ради від 03.09.2021 №194 ОСОБА_1 працювала в СВК «Богданівський» на посаді медсестри профілакторію.

Суд зауважує, що профілакторії колгоспів створювались як лікувально-профілактичні заклади для санаторного лікування службовців без відриву від виробництва. Профілакторії та профілакторії-санаторії створювались на базі діючих підприємств, вони надавали лікувально-профілактичні послуги населенню, займалися безпосередньо охороною здоров`я.

Так, наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР від 01.06.1884 № 621 з метою наближення фізіотерапевтичної медичної допомоги дояркам, тваринникам та механізаторам затверджено Положення про медичний профілакторій. Відповідно до положень зазначеного акта медичний профілакторій це спеціально облаштоване приміщення, яке надається колгоспами з метою максимального наближення фізіотерапевтичної медичної допомоги дояркам, тваринникам і механізаторам сільського господарства. Медичні профілакторії організовується в складі центральних районних лікарень, районних лікарень, дільничних лікарень, амбулаторій або фельдшерсько-акушерських пунктів, залежно від особливостей місцевості. Відповідальність за діяльність медичних профілакторіїв несуть головні лікарі установ (завідуючі фельдшерсько-акушерськими пунктами), у складі яких вони організовуються. Заклади охорони здоров`я призначають на посади медичних сестер медичного профілакторію осіб, які мають середню медичну освіту (фельдшера, акушера, медичної сестри), які пройшли спеціальну підготовку.

Таке визначення медпрофілакторію свідчить про те, що працівники таких профілакторіїв-медсестри, очевидно, є працівниками охорони здоров`я.

Проте, відсутність в Переліку чіткого зазначення «медичний профілакторій у колгоспі» не нівелює характер виконуваної позивачкою роботи на посаді медичної сестри, тобто, виконання таких робіт, з якими законодавство пов`язує право особи на зарахування до спеціального стажу роботу, що надає право на пенсію за вислугу років.

Згідно п. 52, 56 рішення ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Відтак, в цьому випадку існує множинне та неоднозначне тлумачення норм чинного законодавства, а тому зазначені норми слід трактувати найбільш сприятливим для особи способом.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки з заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 звернулася 18.11.2022, то пенсія повинна бути призначена позивачу саме з цієї дати.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що ефективним способом захисту порушених прав позивача буде саме зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи з 02.04.1988 по 07.07.1994 на посаді медичної сестри профілакторію колгоспу ім. Чапаєва Корецького району Рівненської області та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону № 1788-XII починаючи з 18.11.2022.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року у справі № 460/51442/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська