Справа № 440/4627/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 р.Справа № 440/4627/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Крупської К. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2023, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава, повний текст складено 26.04.23 року по справі № 440/4627/19

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування Наказу № 1243ц від 28.10.2019; поновлення на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

23.01.2020 позивачем подано заяву про зміну предмету позову, у якій позовні вимоги викладено в такій редакції: 1. Визнати протиправними дії Генерального прокурора щодо звільнення з публічної служби та скасувати Наказ Генерального прокурора від 28.10.2019 за № 1243ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України; 2. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 29.10.2019 року; 3. Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 29.10.2019 і до моменту фактичного поновлення в органах прокуратури України. 4. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Протокольною ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.06.2020 замінено відповідача Генеральну прокуратуру України на належного Офіс Генерального прокурора.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано Наказ Генерального прокурора від 28.10.2019 за № 1243ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Відділу нагляду за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення Управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді з 30 жовтня 2019 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2019 року по 19 січня 2021 року в сумі 539141,40 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та соціальних фондів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 14.07.2022 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року скасовано. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі № 440/4627/19 залишено в силі.

30.03.2023 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.06.2020 у справі № 440/4627/19 на підставі пункту 1 частини 5 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заява обґрунтована прийняттям рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 за № 1-р(ІІ)2023, яким визнано неконституційною норму права - пункт 6 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-ІХ від 19.09.2019, який був застосований Полтавським окружним адміністративним судом у рішенні від 11.06.2020. Заявник зауважував, що норма закону до моменту визнання її неконституційною була викладена наступним чином: «З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», і суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення послався на вказану норму як на одну із підстав відмови у задоволенні позовних вимог. З огляду на визнання пункту 6 розділу ІІ Закону № 113 неконституційним, цей пункт втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення. На думку заявника, Полтавський окружний адміністративний суд при ухваленні рішення від 11.06.2020 у порушення вимог статті 7 КАС України застосував очевидно неконституційний припис закону пункт 6 розділу ІІ Закону № 113, хоча мав можливість, дотримуючись принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України, застосувати при вирішенні спору норми прямої дії та не застосовувати цей пункт Закону № 113.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами відмовлено. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі № 440/4627/19 залишено в силі.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що вказані заявником обставини не змінюють правового регулювання спірних правовідносин, оскільки за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги, що відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився Верховний Суд, виходив з того, що неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури про намір у зв`язку з цим пройти атестацію, є підставою для звільнення прокурора з посади відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VІІ. Суд першої інстанції констатував, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", є неподання ним заяви про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію згідно вимог пункту 10 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX. Відтак установлена Конституційним Судом України неконституційність пункту 6 розділу II Закону № 113-ІХ, який хоч і згадувався у рішенні суду, однак не був безпосередньою підставою звільнення позивача, не створює підстав для скасування рішення суду за результатами його перегляду за виключними обставинами.

Стосовно посилань позивача на неправильне застосування Полтавським окружним адміністративним судом норм матеріального права, суд зауважив, що такі обставини не є підставою, з якою ч. 5 ст. 361 КАС України допускає перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу та прийняти у справі нове судове рішення, яким задовольнити вимоги, викладені у заяві про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, указаним заявником у заяві про перегляд судового рішення за виключними обставинами; не навів належного обґрунтування своїх висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.

Офісом Генерального прокурора надіслано відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому зазначено, що заява ОСОБА_1 є безпідставною і необґрунтованою, такою, що не підлягає задоволенню, оскільки за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23.01.2019 (справа № 820/2462/17), від 19.11.2018 (справа № 755/4893/18 (755/18431/15-а), від 15.05.2019 (справа № 640/20317/16а), від 23.12.2019 (справа № 814/1274/17), від 17.03.2020 (справа № 826/7286/18). Крім того зазначив, що на момент вирішення цієї справи судовими інстанціями та ухвалення оскаржуваної постанови положення п. 6 розд. П «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ були чинними. При цьому зауважив, що Рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 за № 1-р(ІІ)/2023 норми Закону № 113-ІХ, які були застосовані судами у справі № 440/4627/19, неконституційними не визнавалися.

Просить урахувати висновки Верховного Суду, викладені в ухвалі від 13 квітня 2023 року у справі № 600/1450/20-а, щодо заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, поданої з аналогічних підстав.

Вважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні позивач вимоги апеляційної скарги підтримав, представник відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною шостою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 365 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини 5 статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині 1 цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Заявник визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Так, Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19 вересня 2019 року, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру».

У спірному випадку рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року, яке просить переглянути заявник у зв`язку з виключними обставинами, і яке залишене в силі постановою Верховного Суду від 14.07.2022, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

Отже рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року, щодо перегляду якого за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно воно не підлягає примусовому виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18, та підтримана надалі Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.12.2022 у справі № 140/2217/19, від 31.01.2023 у справі № 320/4700/20, від 29.03.2023 у справі № 320/7674/20.

Крім того колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.1997 за № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав про те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30.09.2010 за № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив про те, що: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Тобто рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023, пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури № 113-IX від 19 вересня 2019 року, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01.03.2023 застосовується з 01.03.2023, та не поширює свою дію на правовідносини, які виникли до цієї дати. Наявність цього рішення не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом першої інстанції помилки при розв`язанні спору.

Колегія суддів зазначає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Окрім того колегія суддів бере до уваги, що відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився Верховний Суд, виходив з того, що неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури про намір у зв`язку з цим пройти атестацію, є підставою для звільнення прокурора з посади відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VІІ. Суд першої інстанції констатував, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", є неподання ним заяви про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію згідно вимог пункту 10 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX. Відтак установлена Конституційним Судом України неконституційність пункту 6 розділу II Закону № 113-ІХ, який хоч і згадувався у рішенні суду, однак не був безпосередньою підставою звільнення позивача, не створює підстав для скасування рішення суду за результатами його перегляду за виключними обставинами.

Стосовно посилань позивача на неправильне застосування Полтавським окружним адміністративним судом норм матеріального права, колегія суддів зауважує, що такі обставини не є підставою, з якою ч. 5 ст. 361 КАС України допускає перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі № 440/4627/19 за виключними обставинами слід відмовити.

Зазначена позиція суду першої інстанції узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 13 квітня 2023 року у справі № 600/1450/20-а.

Доводи, які наводяться позивачем в апеляційній скарзі, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 по справі № 440/4627/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 14.09.2023 року