Справа № 802/1072/15-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 вересня 2023 р. Справа № 802/1072/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Дмитришеної Р.М.,

суддів Слободонюка М.В.

Томчука А.В.

за участю секретаря судового засідання: Сивак М.М.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідачів: Міняйло І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури

про: стягнення середнього заборітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Вінницька обласна прокуратура про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 209-к від 23.03.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015. Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України щодо відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст.1 Закону України "Про очищення влади". У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 скасовано в частині стягнення з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн. В цій частині прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1576522,68 грн. В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23.03.2023 касаційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направлено справу в цій частині на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 залишено без змін.

Адміністративна справа №802/1072/15-а 12.04.2023 надійшла на адресу Вінницького адміністративного суду та Автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України визначено головуючого суддю по справі Дмитришену Р.М.

Ухвалою від 17.04.2023 прийнято до провадження адміністративну справу №802/1072/15-а. Призначено колегіальний розгляд справи, визначивши колегію суддів відповідно до ч. 7 ст. 31 КАС України.

Згідно із протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 18.04.2023 для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., суддів Слободонюка М.В., Томчука А.В.

Ухвалою від 20.04.2023 постановлено розгляд справи здійснюватиметься колегією суддів за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 16 травня 2023 р. о 13:00 год.

28.04.2023 на адресу суду від Вінницької обласної прокуратури надійшли пояснення у яких третя особа по суті спору вказала, що вирішуючи питання щодо наявності або відсутності підстав для збільшення посадового окладу ОСОБА_1 за правилами пункту 10 Порядку № 100, необхідно виходити із того, що за змістом частини другої статті 235 КЗпП України рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається одночасно з рішенням про поновлення на роботі (Т. 4 а.с. 31-33).

У поясненнях вказано, що правові підстави для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникають в день винесення судом рішення про поновлення його на роботі. При визначенні розміру такої виплати слід керуватися нормами права, що діють на час проведення такого розрахунку.

На думку представника Вінницької обласної прокуратури, оскільки пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100 (далі - Порядок № 100) втратив чинність, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому слід застосовувати розмір середньоденної заробітної плати у розмірі 426, 30 грн, яка визначена відповідно до довідки Вінницької обласної прокуратури від 10.06.2021 № 21-ф-223.

12.05.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому зазначено, що оскільки ОСОБА_1 з 24.03.2015 не перебуває у трудових відносинах з Вінницькою обласною прокуратурою, атестацію не проходив, заробітну плату, що передувала звільненню отримував у січні-лютому 2015 року, а отже для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід застосовувати розмір середньоденної заробітної плати 426, 30 грн. (Т. 4 а.с. 42-50).

З приводу застосування положень пункту 10 Порядку №100, яким передбачено обчислення середньої заробітної плати із застосуванням коефіцієнту підвищення до проміжку часу за який відбувалось підвищення середнього заробітку, то відповідач заперечує, оскільки вважає, що такі положення не підлягають застосуванню як такі, що з 12.12.2020 втратили чинність.

У своїх доводах представник покликається на практику Верховного Суду у ряді прийнятих постанов.

Також відповідач заперечує щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як вважає, що заробітна плата позивачу нараховувалася та виплачувалась Вінницькою обласною прокуратурою, а відтак саме з останньої має відбуватись таке стягнення.

15.05.2023 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив/клопотання, у якій позивач заявляє про стягнення з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.03.2015 по 17.06.2022 на підставі наданого прокуратурою Вінницької області розрахунку про те, який би був розмір заробітної плати на посаді заступника прокурора упродовж періоду з 24.03.2015 по 17.06.2022.

Одночасно у відповіді позивач заявив про витребування з Вінницької обласної прокуратури докази (Т. 4 а.с. 60-63).

16.05.2023 ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, колегією задоволено клопотання позивача та витребувано у Вінницької обласної прокуратури відомості щодо розміру заробітної плати за посадою заступника прокурора Вінницької області за період з березня 2015 по червень 2022; відомості щодо нарахованого доходу позивача за період грудень 2014 та січень - березень 2015 помісячно.

Також в ході судового засідання 16.05.2023 колегією суддів, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про витребування доказів у відповідача, а саме копію наказу про поновлення позивача на посаді та відомості щодо ознайомлення останнього із наказом.

31.05.2023 на адресу суду від Вінницької обласної прокуратури надійшла заява на виконання вимог протокольної ухвали з долученими до неї доказами, що витребовувалися (Т. 4 а.с. 74-79 ).

08.06.2023 в ході підготовчого судового засідання колегією суддів усною ухвалою задоволено клопотання позивача та долучено до матеріалів справи докази. Зокрема, лист Вінницької обласної прокуратури від 24.05.2021 за №27-407 вих -21 щодо оплати праці заступника прокурора області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури", щодо посадового окладу за посадою у період з 11.09.2019 по 10.09.2020, з 11.09.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по даний час; наказ Генеральної прокуратури України від 26.01.2015 за №8зК, розрахунковий лист по заробітній платі позивача за 2015 (реєстр.№05-05-21 №21-ф-164); розрахунковий лист по заробітній платі позивача за 2014 (реєстр.№05-05-21 №21-ф-163) (Т. 4 а.с. 89-89 е).

27.06.2023 на адресу суду від представника Вінницької обласної прокуратури надійшли пояснення у яких вказано, що нарахування та виплати заробітної плати працівникам прокуратури Вінницької області, в т.р. позивачу, здійснювалось відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, з урахуванням наказу Генерального прокурора від 18.11.2013 №607 щодо ОСОБА_1 , яким встановлено надбавку за високі досягнення у праці за виконання особливо важливої роботи у розмірі 90% посадового окладу, та на підставі Табелю обліку використання робочого часу прокуратури Вінницької області (Т.4 а.с. 104-108).

27.06.2023 в ході підготовчого судового засідання колегія суддів протокольною ухвалою залучила співвідповідача Вінницьку обласну прокуратуру, змінивши її статус із третьої особи на співвідповідача (внесено до протоколу від 27.06.2023 порядковий номер 37 Т. 4 а.с. 109).

У зв`язку з вищенаведеним, ураховуючи право співвідповідача для надання відзиву, у судовому засіданні оголошено перерву до 07.08.2023, встановивши строк останньому для подання заяви по суті.

10.07.2023 на адресу суду від представника співвідповідача надійшов відзив, який є подібним змісту письмових пояснень від 26.04.2023 (вх. №20830 від 28.04.2023, Т. 4 а.с. 31-33).

Ухвалою від 07.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 07.09.2023.

В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги, які з урахуванням заяви від 15.05.2023 (Т.4 а.с. 60-63) просив задовольнити та стягнути з Офісу Генерального прокурора на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2015 по 17.06.2022.

Щодо періоду за який позивач просив стягнути кошти, то останній вважає, що оскільки фактичним днем його поновлення на посаді відбулося 17.06.2022, то саме по цю дату необхідно вважати днем вимушеного прогулу. Первинно в позові від 17.04.2015 він заявляв про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.03.2015 і до моменту фактичного поновлення на публічній службі (Т.1 а.с. 21), а відтак вважає, що заява від 15.05.2023 не є зміною предмету позову у розумінні ст. 47 КАС України, а є визначенням крайньої дати виконання рішення суду щодо його поновлення.

З приводу розрахунку середнього заробітку, то позивач вважає, що за період з 24.03.2015 по 01.12.2015 розмір середнього заробітку слід обраховувати із середньоденного розміру - 426,30грн. Хоча суму вважає заниженою, так як у період листопада-грудня 2014 його розмір заробітної плати був значно вищим, що підтверджується долученими доказами.

Щодо подальшого обрахунку, то позивач вважає, що середньоденний заробіток слід визначати із застосуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу заступника прокурора області, а при визначені суми покликається на розрахунок, зокрема від 18.08.2021 (а.с. 181-182 Т.2), а також листи Вінницької обласної прокуратури від 24.05.2021 за №27-407 вих -21 щодо оплати праці заступника прокурора області (Т. 4 а.с. 89-89 е).

Щодо відповідача з якого необхідно стягувати кошти, то позивач суду пояснив, що оскільки призначення його на посаду та звільнення здійснюється Генеральним прокурором України, тому вважає, що кошти слід стягувати з Офісу Генерального прокурара, так як останній є работодавцем у розумінні спірних трудових відносин.

Представник відповідачів підтримала свої аргументи, що наведені в заявах по суті.

Суд, заслухавши учасників процесу, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора України від 18.11.2013 № 607к призначено з 18.11.2013 на посаду заступника прокурора Вінницької області, яку він обіймав до 23.03.2015.

Згідно із наказом Генерального прокурора України від 23.03.2015 № 209к ОСОБА_1 з 23.03.2015 звільнено з посади заступника прокурора Вінницької області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач не погодився із наказом Генерального прокурора України про його звільнення, тому звернувся до суду з вимогами про його скасування, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 209-к від 23.03.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015. Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України щодо відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст.1 Закону України "Про очищення влади". У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 скасовано в частині стягнення з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1322821,86 грн. В цій частині прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1576522,68 грн. В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23.03.2023 касаційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направлено справу в цій частині на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 залишено без змін.

Скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд у п.п. 62-66 постанови від 23.03.2023 вказав на обгрунтований висновок судів про наявність підстав щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте допустився помилки при його розрахунку.

Так, пунктом 10 Порядку №100 передбачено коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, у тому числі й за час вимушеного прогулу.

Однак положення пункту 10 Порядку №100 виключено постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213, яка набрала чинності 12 грудня 2020 року.

Отже з 12 грудня 2020 року правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення відсутні.

Подібну правову позицію неодноразово висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04 листопада 2021 року у справі №826/6301/15, від 09 грудня 2021 року у справі № 340/588/20 та від 20 січня 2022 року у справі № 826/17709/14 і вона є застосовною до обставин цієї справи.

За встановлених обставин у справі Верховний Суд зазначив, що за період з 12.12.2020 року по 29.09.2021 року застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу, передбаченого пунктом 10 Постанови КМУ №100, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 було виключено.

Отже, спірним у досліджуваному випадку є розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який необхідно стягнути на користь позивача, а також період за який необхідно присудити виплати.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника, відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці", визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100 в редакції до 12 грудня 2020 року).

Згідно пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

З приводу доводів відповідачів щодо не засосування п. 10 Порядку №100, яким передбачено обчислення середньої заробітної плати із застосуванням коефіцієнту підвищення до проміжку часу за який відбувалось підвищення середнього заробітку, оскільки на їх переконання такі положення не підлягають застосуванню як такі, що з 12.12.2020 втратили чинність, то колегія суддів з такими доводами погоджується частково з огляду на таке.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював позицію щодо необхідності застосування положень пункту 10 Порядку №100 в тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства.

Відповідні висновки щодо застосування вказаних положень Порядку №100 для цілей обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22 травня 2019 року в справі №572/2429/15-ц, від 15 жовтня 2020 року в справах №826/17601/14, №826/5842/15, від 11 лютого 2021 року в справі №814/197/15, від 25 лютого 2021 року в справі №816/4583/14, від 22.02.2023 у справі №826/17709/14 та інших.

Зокрема, у постанові від 22.02.2023 у справі №826/17709/14 Верховний Суд вказав, що пунктом 10 Порядку №100 передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком №100, зокрема, і за час вимушеного прогулу.

У разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення.

Коефіцієнт, на який необхідно коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

12 грудня 2020 року набрала чинності Постанова №1213, якою внесено зміни до Порядку №100, зокрема, виключено його пункт 10.

Згідно з висновками Верховного Суду, зробленими, зокрема, у постановах від 04.11.2021 у справі №826/6301/15, від 25.01.2022 у справі №826/17708/14, від 27.09.2022 року у справі №826/18139/14, від 27.12.2022 року у справі №826/18270/14, від 25.01.2023 у справі №826/17614/14, від 31.01.2023 року у справі №826/18038/14, від 02.02.2023 року в справі №826/17491/14 та інших, підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100 при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні з 12 грудня 2020 року, тобто з дати набрання чинності Постановою №1213, якою виключено пункт 10 Порядку №100, а у площині спірних правовідносин до 11 грудня 2020 року середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із урахуванням відповідного коефіцієнта підвищення, оскільки до 11 грудня 2020 року пункт 10 Порядку №100 був чинним і підлягав застосуванню.

Вказані правові висновки щодо застосування положень Порядку №100 для цілей обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлено Верховним Судом у постанові від 22.02.2023 у справі №826/17709/14 і підстав для відступу від висновків попередньонаведених постанов під час розгляду справи №826/17709/14 колегія суддів не знаходить.

Такі ж висновки зроблені Верховним Судом у цій справі №802/1072/15 у постанові від 23.03.2023.

Щодо покликання відповідачів на ряд постанов Верховного Суду, то колегія суддів вказує, що за позицією Великої Палати Верховного Суду суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що у спірному випадку до 11.12.2020 підлягають застосування положення п. 10 Порядку №100, а з 12.12.2020, тобто з дати набрання чинності Постановою №1213, ці положення не підлягають застосуванню.

Щодо суб`єкта з якого необхідно стягувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, то суд вказує на наступне.

За доводами позивача, оскільки призначення його на посаду та звільнення здійснюється Генеральним прокурором України, тому вважає, що кошти слід стягувати з Офісу Генерального прокурара, так як останній є работодавцем у розумінні спірних трудових правовідносин.

На противагу цим мотивам, відповідач 1 заперечує щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як вважає, що заробітна плата позивачу нараховувалася та виплачувалась Вінницькою обласною прокуратурою, а відтак саме з останньої має відбуватись таке стягнення.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII (далі Закон № 1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015.

Забезпечення функціонування системи прокуратури передбачає визначення у Державному бюджеті України видатків на фінансування прокуратури не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення її повноважень відповідно до закону (ч. 2 ст. 87 ЗУ "Про прокуратуру").

Частиною першою статті 89 ЗУ "Про прокуратуру" (із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX від 19.09.2019), фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ч. 1 ст. 90 ЗУ "Про прокуратуру").

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора (ч. 2 ст 89 Закону із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX від 19.09.2019.

Отже, оскільки фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора, то суд погоджується з доводами позивача, що стягнення коштів за час вимушеного прогулу слід здійснювати саме з Офісу.

Відповідно доводи відповідача суд відхиляє.

Щодо розрахунку середнього заробітку, то суд при вирішенні спірного питання вказує на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що судовим рішенням поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015.

У цей період оплата праці працівників прокуратури регулювалась різними нормативно-правовими актами та кілька разів відбувалися підвищення посадових окладів працівників прокуратури.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2 і 6).

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Водночас Законом України від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", якого доповнено пунктом 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" від 09 грудня 2015 року №1013 (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31 травня 2012 року №505) відбулося підвищення розміру посадового окладу за посадою позивача з 01 грудня 2015 року, який становив 3 885,00 грн.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури", яка набрала законної сили 06 вересня 2017 року, підвищено посадові оклади прокурорам і слідчим органів прокуратури, розмір окладу за посадою позивача становив 8170,00грн.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку з чим внесено ряд змін до Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру".

Згідно з пунктом 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

Абзацом третім пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX також передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови КМУ, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

У межах Закону №113-ІХ прийнято Постанову Кабінету Міністрів України №1155 від 11.12.2019 "Про умови оплати праці прокурорів", що набрала законної сили 06 січня 2020 року, якою затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (далі - Постанова №1115).

При цьому пунктом 6 Постанови №1155 установлено, що для прокурорів, умови оплати праці яких затверджені цією постановою, не застосовуються, умови оплати праці працівників органів прокуратури, затверджені Постановою №505.

Отже, внаслідок реформування органів прокуратури в їхній системі відбувалися зміни, що супроводжувалися, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. У зв`язку із цим відбулося розмежування оплати праці тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію і можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, і прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

За доводами позивача, за період з 24.03.2015 по 01.12.2015 розмір середнього заробітку слід обраховувати із середньоденного розміру - 426,30грн. Хоча суму вважає заниженою, так як у період листопада-грудня 2014 його розмір заробітної плати був значно вищим.

В своїх доводах позивач покликався на розрахунковий лист по заробітній платі позивача за 2015 (реєстр.№05-05-21 №21-ф-164); розрахунковий лист по заробітній платі позивача за 2014 (реєстр.№05-05-21 №21-ф-163) (Т. 4 а.с. 89-89 е).

Стосовно періоду з 01.12.2015, то коефіцієнт підвищення посадового окладу заступника прокурора області склав 1,25, тому середньоденна зарплата становила 532,88 грн. (426,30грн х 1,25).

У період з 06.09.2017 коефіцієнт підвищення посадового окладу заступника прокурора області склав 2,34, тому середньоденна заробітна плата становила 1246,94грн, яку обраховує як добуток 532,88грн х 2,34.

У період з 16.01.2020 затверджені нові посадові оклади відповідно постанови КМУ №1155 від 11.12.2019, а відтак посадовий оклад заступника прокурора області визначено в новому розмірі та становить 29967 грн. в порівняні із попереднім, який становив 8170грн, тому відповідно коефіцієнт підвищення посадового окладу становитиме 3,67.

Отже, відповідно середньоденна зарплата обраховується як добуток 1246,94х3,67 та становить 4576,27грн.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6р/2020 оплата праці прокурорів повинна здійснюватися відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру". Відтак, якщо посадовий оклад у 2020 році склав 49187 грн, то коефіцієнт підвищення склав 1,64, який обраховується як добуток 49187 грн/29967 грн.

Відповідно середньоденна зарплата з 26.03.2020 становила 7505,08 грн, яка обраховується як добуток 4576,27грн. х 1,64.

У 2021 році відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку із зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відбулося підвищення окладів прокурорів, та відповідно за повідомлення Вінницької обласної прокуратури посадовий оклад заступника прокурора обсласті становить 49920грн, тому коефіцієнт підвищення становив 1,01 (49920грн/49187грн). Відповідно середньоденна заробітна плата у 2021 році становила 7580,13грн. (7505,08 х 1,01).

Відтак, за розрахуноком, який наведений позивачем, суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу становить 3 915 347 грн (а.с. 181-182 Т. 2).

При обрахунку суми, позивач покликався також на лист Вінницької обласної прокуратури від 24.05.2021 за №27-407 вих-21 щодо оплати праці заступника прокурора області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури", щодо посадового окладу за посадою у період з 11.09.2019 по 10.09.2020, з 11.09.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по даний час; наказ Генеральної прокуратури України від 26.01.2015 за №8зК (Т. 4 а.с. 89-89 е).

Оцінюючи наведені позивачем аргументи, суд зазначає таке.

Щодо середньоденної заробітної плати у розмірі 426,30 грн, то підстав відхиляти визначений розмір немає, так як сума обчислена, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передувала його звільненню ОСОБА_1 23.03.2015 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України".

Відповідно до довідки Вінницької обласної прокуратури від 05.05.2021 за січень та лютий 2015 заробітна плата становила 17052,00 грн, помісячно - 8526,00 грн. (Т.2 а.с. 155).

Відповідно сума середньої заробітньої плати складає 8526,00 грн., середньоденної заробітної плати - 426,30 грн.

Подібного змісту міститься довідка Вінницької обласної прокуратури від 26.05.2023 (Т. 4 а.с. 78).

Відповідно до листа Вінницької обласної прокуратури від 24.05.2021 посадовий оклад по посаді заступника прокурора з 11.09.2019 по 10.09.2020 становив 8170 грн (Т. 4 а.с. 89б).

Щодо посадових окладів відповідно постанови КМУ №1155 від 11.12.2019, то колегія суддів вважає доводи позивача помилковими, оскільки цією постановою не вносились зміни про збільшення посадових окладів до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, а затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур.

При цьому, виплата згідно із постановою №1115 пов`язувалась якраз із фактом переведення прокурорів після їх атестації на посади в новоутворені/оновлені прокуратури відповідно до Закону №113-ІХ.

Тобто прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів обласних прокуратур для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновлені на посаді за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру, без попереднього проходження атестації як умови переведення, суперечило б меті та вимогам Закону №113-ІХ.

У постанові від 14.02.2023 у справі №160/22718/21 Верховний Суд вказав, що до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме Постанови №505.

Також Верховний Суд у постанові від 14.02.2023 у справі №160/22718/21 стосовно застосування Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 у справі № 6-р/2020, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, зазначив таке.

Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у цьому рішенні (абзаці одинадцятий підпункту 2.2 пункту), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.

Таким чином, Конституційний Суд України дав тлумачення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р (II)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Конституція України, як неодноразово зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 21 вересня 2021 року у справі № 160/6204/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №560/4176/19, від 26 листопада 2021 року у справі № 200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Тобто Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/2020 стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів.

А тому застосування статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами в редакції Закону №113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в "новоутворені"/"оновлені" прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

На підставі вищенаведеного, ураховуючи позицію Верховного Суду у цій справі, та наведені вище позиції Верховного Суду, колегія суддів робить висновок про те, що розрахунок втраченого заробітку потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнта підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді), який отримував би позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили. Разом із тим, пункт 10 Порядку №100 був чинним до 11 грудня 2020 року (надалі скасований згідно з Постановою №1213, яка набрала законної сили 12 грудня 2020 року), тому цей пункт підлягає застосуванню стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнтів підвищення лише по 11 грудня 2020 року.

Щодо коефіцієнту, то відповідно до матеріалів справи такий визначений у період з 01.12.2015 у розмірі 1,25, виходячи первинного окладу 2 790 грн до підвищеного окладу 3 488 грн. шляхом ділення.

Іншим періодом з 06.09.2017 коефіцієнт визначений шляхом ділення підвищеного окладу 8170грн на попередній 3 488 грн. та складає 2,34.

Проте, відповідно до висновку Верховного Суду від 14.02.2023 у справі №160/22718/21 вказано, що коефіцієнт, на який необхідно коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

З огляду на це, суд вважає, що коефіцієнт з 06.09.2017 має визначатися шляхом ділення підвищеного окладу 8170грн на первинний оклад позивача 2 790 грн, та буде становити не 2,34, а 2,93, оскільки співвідношення коефіцієнту підвищення обраховується з окладу, який позивач отримував перед звільненням. Відтак, в частині визначення коефіцієнту суд погоджується частково, решту доводів, наведених в розрахунку від 18.08.2021 (Т. 2 а.с. 181-182), відхиляє.

Щодо періоду за який необхідно стягнути середній заробіток, то безспірним є те, що позивача поновлено на посаді з 24.03.2015, тому з цієї дати здійснюється відлік робочих днів періоду вимушеного прогулу.

За загальним правилом датою закінчення вимушеного прогулу є день, який передує дню поновленню.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2021 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2021 у справі №802/1072/15-а наказом Генерального прокурора від 24.01.2022 №8к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 №209к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Вінницької області та поновлено його на посаді заступника прокурора Вінницької області з 24.03.2015 (Т. 4 а.с. 79).

Разом з тим, з наказом про поновлення позивач ознайомлений 17.06.2022, про що зроблено власноручний підпис останнього.

Доводи представника відповідачів, що позивач не з`являвся до Офісу для ознайомлення із наказом, що на думку першого, є зловживанням заявника, суд відхиляє, оскільки за період з дати видачі наказу до дати ознайомлення працівника із його поновленням, а саме з 24.01.2022 по 17.06.2022, позивач не табелювався, заробітна плата не нараховувалась, попри це прогулів, щоби було підставою для його притягнення до відповідальності, не зафіксовано, розпорядчих документів про порушення трудової дисципліни не надано.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується із доводами позивача, що фактичним днем поновлення його на посаді є 17.06.2022, а відтак датою закінчення вимушеного прогулу є 16.06.2022, а не 17.06.2022 як просить позивач.

Виходячи з вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2015 до моменту фактичного поновлення, що заявлено в позові (Т.1 а.с. 21), то колегія доходить висновку, що таким періодом є з 24.03.2015 по 16.06.2022.

Отже, з урахуванням вказаних вище норм та встановлених обставин, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2015 по 16.06.2022 складається по періодах наступним чином:

- з 24 березня 2015 року по 30 листопада 2015 року: 426,30 грн х 177 робочих днів = 75 455,10 грн;

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року: 426,30 грн х 449 робочих днів х 1,25 коефіцієнт підвищення = 239 263,12 грн;

- з 06 вересня 2017 року по 11 грудня 2020 року: 426,30 грн х 831 робочих днів х 2,93 коефіцієнт підвищення = 1 037 968,86 грн.

- з 12 грудня 2020 року по 16 червня 2022 року період вимушеного прогулу розраховується за загальним правилом без коефіцієнту підвищення, а саме: 426,30 грн х 385 робочих днів = 164 125,50 грн.

Разом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 1 516 812,58 грн.

При обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом взято до уваги довідку від 05.05.2021 (Т.2 а.с. 155), лист Вінницької обласної прокуратури від 07.05.2021 (Т.2 а.с. 151).

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також колегія суддів звертає на те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори зі суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику.

При цьому, в пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За позицією Верховного Суду у постанові від 05.08.2020 р. у справі №817/893/17, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 8526,00 грн., що визначено у довідці Вінницької обласної покуратури від 05.05.2021 (т.2 а.с. 155), підлягає негайному виконанню.

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судового збору, то враховуючи, що позивач в частині вимог щодо стягнення заробітної плати звільнений в силу приписів Закону України "Про судовий збір", то підстави для присудження такого на користь останнього відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2015 по 16.06.2022 в розмірі 1 516 812, 58 грн. (один мільйон п`ятсот шістнадцять тисяч вісімсот дванадцять гривень 58 копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету.

В іншій частині вимог - відмовити.

Рішення суду у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 8526,00 грн. (вісім тисяч п`ятсот двадцять шість гривень) допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. номер - НОМЕР_1 )

Відповідач: Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, код ЄДРПОУ - 00034051)

Відповідач: Вінницька обласна прокуратура (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21050, код ЄДРПОУ - 02909909).

Повне рішення суду складено 18.09.2023

Головуючий суддя Дмитришена Руслана Миколаївна

Суддя Слободонюк Михайло Васильвич

Суддя Томчук Андрій Валерійович