Справа № 545/6318/22
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. ПолтаваСправа № 545/6318/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петрової Л.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Полтавського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Полтавській області про відмову в призначенні пенсії №91 від 22.11.2022,

- зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області призначити позивачу з 11.11.2022 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення",

- зарахувати до трудового стажу період навчання згідно диплому та періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що позивач 15.11.2022 звернулася до ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, що підтверджується відповідною розпискою-повідомленням. До заяви було додано копії документів. За результатом розгляду заяви позивача 22.11.2022 було прийнято рішення №91, яким відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Водночас позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 16.12.2022 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Полтавській області про зобов`язання вчинити певні дії передано за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду.

Дана справа №545/6318/22 надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 06.02.2022, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі.

Ухвалою суду від 13.02.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

Ухвалою суду від 06.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 545/6318/22, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

23.03.2023 до суду від ГУ ПФУ в Полтавській області надійшов відзив на позов в якому вказано, що заява позивача за принципом екстериторіальності, розглянута і перевірена ГУ ПФУ в Харківській області. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці запис про зміну прізвища не завірена печаткою та не надані документи про зміну прізвища з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . Період навчання з 01.09.1989 по 03.07.1992 згідно диплому НОМЕР_2 не зараховано до стажу в зв`язку з невідповідністю прізвища ОСОБА_2 паспортним даним. Страховий стаж склав 16 років 2 місяці 19 днів та з урахуванням 2-кратного розміру за Списком №1 20 років 2 місяці 19 днів. До пільгового стажу зараховані всі періоди роботи згідно довідок №606, 608 від 07.11.2022. Пільговий стаж за Списком №1 4 роки 5 місяців 11 днів, за Списком №2 8 років 9 місяців 24 дня. З огляду на викладене ГУ ПФУ в Харківській області винесено рішення про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Ухвалою суду від 20.06.2023 залучено до участі у справі №545/6318/22 в якості другого відповідача ГУ ПФУ в Харківській області.

ГУ ПФУ в Харківській області правом подати відзив на позов не скористалося, копію ухвали суду отримано 23.06.2023.

Розгляд даної справи, відповідно до статті 258, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 15.11.2022 позивач звернулася до Полтавського об`єднаного управління ПФУ із заявою за призначенням/перерахунком пенсії в якій просила призначити пенсію за віком за Списком №1. До заяви додано копії документів.

Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 22.11.2021 №91 відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 15.01.1993, оскільки вона заведена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством соціального захисту населення України 29.07.1993 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, а саме: на титульній сторінці запис про зміну прізвища не завірений печаткою, документа про зміну прізвища (свідоцтво про шлюб не надано). Крім того, вказано, що період навчання згідно диплому НОМЕР_2 від 03.07.1992 з 01.09.1989 по 03.07.1992 оскільки прізвище ( ОСОБА_2 ) не відповідає паспорту заявниці ( ОСОБА_3 ), документа про зміну (прізвища) свідоцтва про шлюб не надано.

Також зазначено, що до пільгового стажу зараховані всі періоди згідно довідок №606, №608 від 07.11.2022.

З огляду на викладене, відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідних страхового та пільгового стажу, та не досягнення пенсійного віку передбачених статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач не погоджуючись із вказаним рішенням, звернулася до суду із позовом.

Стосовно доводів відповідача щодо не досягнення пенсійного віку позивачем передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статі 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Підстави надання пенсії особам за віком на пільгових умовах визначені статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (надалі - Закон № 1058-IV).

За правилами пункту 2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV від 09.07.2003 (у редакції чинній до 01.01.2018) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: серед іншого, особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з пунктом "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон України "Про пенсійне забезпечення", у редакції чинній до прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII (далі - Закон №213-VIII від 02.03.2015) віковий ценз для жінок збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, за яким жінки, дати народження яких припадали у період з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року набували право на пенсію по досягненню 50 років.

Закон №213-VIII від 02.03.2015 набув чинності з 01.04.2015.

Враховуючи зазначене, навіть після набуття чинності нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 правила призначення пенсій за Списком №1 регламентувались пунктом "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Наведене правове регулювання існувало до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" №2148-VIII від 03.10.2017 (далі - Закон №2148-VIII від 03.10.2017), яким текст Закону №1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з частиною першою якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону №1058-IV (у редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017) працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

Відповідно до Закону №2148-VIII від 03.10.2017 наведені вище норми закону підлягали застосуванню з 01.10.2017.

Отже, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом "а" статті 13 Закону №1788-XII у редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 та пунктом 1 частини другої статті 114 Закону №1058-IV у редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017.

Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), зокрема, статтю 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII.

Стаття 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, визнана неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Застосуванню підлягає стаття 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

"На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

- чоловіки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

- жінки після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах".

Враховуючи зазначене, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №1, а саме: пункт "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 у редакції до внесення змін Законом №213-VIII від 02.03.2015 та пункт 1 частини другої статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 у редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017.

У спірних правовідносинах вищезазначені норми Законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 45 років відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII та 50 років відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.

Судом встановлено, що відповідач відмовляючи позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №1, наполягає на тому, що позивач не досягла пенсійного віку, необхідного саме відповідно до статті 114 Закону №1058-IV.

Водночас, приписи пункту 1 частини другої статті 114 Закону №1058-IV, на підставі яких відмовлено позивачу в призначенні пенсії, є аналогічними за змістом нормі Закону України "Про пенсійне забезпечення" (пункт "а" частини першої статті 13), яка визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи положення частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви №23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 у справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява №39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини.

Так, на час виникнення спірних правовідносин є чинними одночасно два закони, які містять різні правила призначення пенсії за Списком №1 стосовно параметру вікового цензу.

При цьому, відповідачем взагалі не досліджувалося право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" і урахуванням прийнятого Конституційним Судом України Рішення від 23.01.2020 №1-р/2020.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивача закону.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або Законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Як встановлено судом, підставою для відмови у призначенні пенсії позивачці є відсутність у неї визначеного віку згідно з статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

На момент звернення із заявою від 15.11.2022 про призначення пенсії на пільгових умовах за списком №1 позивач досягла 50-річного віку.

При цьому, відповідачем в оскаржуваному рішенні встановлено наступне: наявність пільгового стажу в позивача, пільговий стаж особи становить за Списком №1 4 роки 5 місяців 11 днів, за Списком №2 8 років 9 місяців 24 днів.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що доводи відповідача-2 стосовно того, що позивач не досягла пенсійного віку передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії на пільгових умовах є помилковими.

Крім того, рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 22.11.2021 №91 відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 15.01.1993, оскільки вона заведена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством соціального захисту населення України 29.07.1993 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, а саме: на титульній сторінці запис про зміну прізвища не завірений печаткою, документа про зміну прізвища (свідоцтво про шлюб не надано).

З 29 липня 1993 року порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58 (далі - Інструкція N 58), яка містить аналогічні вимоги щодо внесення записів до трудових книжок, що й Інструкція N 162.

Відповідно до пункту 1 Інструкції N 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Разом з тим, у силу пункту 2.6. Інструкції N 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з абзацом 2 пункту 6.1 Інструкції N 58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, більш того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Враховуючи наведене, суд вважає, що виявлений відповідачем недолік оформлення трудової книжки, не може вважатися достатньою підставою неврахування її відомостей при обчисленні стажу роботи.

Крім того суд зазначає, що позивач не може нести негативні наслідки у зв`язку із неправильним заповненням роботодавцем першої сторінки трудової книжки

Наведене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Відсутність посилання чи неточних записів, відсутності печатки не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність ведення та заповнення трудової книжки.

Таким чином, недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а (адміністративне провадження №К/9901/2310/18).

Крім того, на позивача не покладено обов`язок щодо перевірки усіх реквізитів печатки підприємства.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у зарахуванні до трудового стажу період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 .

Крім того, вказано, що не зараховано період навчання згідно диплому НОМЕР_2 від 03.07.1992 з 01.09.1989 по 03.07.1992 оскільки прізвище ( ОСОБА_2 ) не відповідає паспорту заявниці ( ОСОБА_3 ), документа про зміну (прізвища) свідоцтва про шлюб не надано.

Водночас суд вважає такі твердження помилковими, оскільки згідно розписки - повідомлення позивачем було подано свідоцтво про шлюб разом із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах.

Водночас свідоцтво про шлюб підтверджує зміну прізвища позивача з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 .

З огляду на наведене, рішення ГУ ПФУ в Харківській області про відмову в призначенні пенсії №91 від 22.11.2022, підлягає визнанню протиправним та скасуванню, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

З огляду на викладене, слід зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати до трудового стажу період навчання згідно диплому та періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 .

Стосовно вимог в частині зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області призначити позивачу з 11.11.2022 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", слід зазначити наступне.

Вищевказані позовні вимоги суд вважає передчасними, оскільки наразі зарахування спірного періоду до загального страхового стажу відповідача не проведено, а тому відповідний перерахунок пенсії (з дня її призначення) органом пенсійного фонду не проводився, а судовому захисту підлягають лише порушені, не визнані чи оспорювані права. Оскільки рішення суду не може регулювати правовідносини, які можливо матимуть місце у майбутньому, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині.

Відтак, позов підлягає частковому задоволенню.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Таким чином, при задоволенні позову позивача суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, м. Харків, Харківська область, 61000, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову в призначенні пенсії №91 від 22.11.2022.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 період навчання згідно диплому НОМЕР_2 від 03.07.1992 з 01.09.1989 по 03.07.1992 та періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 15.01.1993.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.М. Петрова