Справа № 320/5632/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

15 вересня 2023 року 320/5632/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просить суд:

- стягнути з Національного агентства з питань запобігання корупції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 438361,85 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила про необґрунтовану затримку при проведенні розрахунку за 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 20 років стажу державної служби та підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 17 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 28 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями відповідача, зокрема, виконання останнім зобов`язання з виплати позивачу усіх належних сум при звільненні. Наголосив на пропущенні строку позивача для зверненні до суду, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 06.12.2019 № 626-к/тр ОСОБА_1 було призначено на посаду головного спеціаліста відділу організації антикорупційного навчання Департаменту координації антикорупційної політики, з 09.12.2019.

Наказом Національного агентства від 27.04.2020 № 403-к/тр ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у порядку переведення для подальшої роботи в Державній службі морського та річкового транспорту України згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон) та п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

На момент звільнення позивачу було виплачено заробітну плату та грошову компенсацію за 2 календарних дні не використаної щорічної основної відпустки за період роботи з 09.12.2019 по 27.04.2020.

Згодом, 07.12.2020 позивач звернулась до відповідача із запитом про інформацію щодо надання їй у 2020 році щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби.

16.12.2020 позивачем було направлено звернення щодо виплати компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби тривалістю 15 календарних днів.

За результатами розгляду вказаного звернення, Національне агентство видало наказ № 897-к/трвід 22.12.2020 «Про внесення зміни до наказу Національного агентства з питань запобігання корупції від 27.04.20202 № 403-к/тр», відповідно до якого Управлінню планово-фінансової діяльності; бухгалтерського обліку та звітності доручено провести повний розрахунок з ОСОБА_1 у зв`язку з її звільненням та виплатити у тому числі компенсацію за 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 20 років стажу державної служби.

Про нарахування компенсації у розмірі 19 046,55 грн. ОСОБА_1 було повідомлено 14.01.2021 року.

Після повного розрахунку та виплати компенсацій Національним агентством з питань запобігання корупції, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Суд, проаналізувавши доводи позивача, викладені в адміністративному позові та заяві про поновлення строку для звернення до суду, з урахуванням позиції відповідача, вважає, що поданий адміністративний позов підлягає залишенню без розгляду, з огляду на наступні обставини.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, відповідно до правового висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

У вказаній справі Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Так, предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме компенсації за 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 20 років стажу державної служби.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Слід зазначити, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, у постанові від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади в порядку переведення для подальшої роботи наказом Національного агентства з питань запобігання корупції № 403-к/тр від 27.04.2020 року.

Згодом, 16.12.2020 позивач звернулась до відповідача із вимогою компенсувати їй невикористану додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби тривалістю 15 днів 22.12.2020 року відповідачем було здійснено виплату вказаних сум компенсації.

Про здійснення розрахунку позивач була проінформована листом від 14.01.2021 року, що підтверджується змістом позовної заяви.

Таким чином, з 22.12.2020 року позивач знала про те, що Національним агентством здійснений із нею фактичний розрахунок.

Проте, до суду із даним позовом позивач звернулась лише 05.05.2021 року, тобто більш як через місяць після отримання належних коштів в рахунок компенсації за не використану додаткову відпустку.

Суд зауважує, що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача обставин які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

Так, позивач у заяві про поновлення строку для звернення до суду вказує в якості причини пропуску строку на те, що зверталась до відповідача для отримання доказів (довідки про розмір заробітної плати за 2 календарні місяці), проте, таку довідку отримав представник позивача лише 08.04.2021 року, тобто вже після спливу строку звернення до суду.

Таким чином, позивач погоджується із тим, що станом на 05.05.2021 року (день подачу позову до суду) вже сплив строк для звернення до суду із даним позовом.

Крім того, посилання позивача на запровадження в Київському окружному суді обмежувальних заходів, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 та неможливістю подати позовну заяву чи отримати допомогу в її оформленні, в порядку ч.4 ст. 160 КАС України, суд вважає не поважними причинами пропуску строку, оскільки, запровадження обмежувальних заходів стосувалось проведення судових засідань за відсутності сторін, а також особистого прийому кореспонденції судом.

Проте, право на подачу позовної заяви поштою або через систему «Електронний суд» вказані обмежування не стосувались.

Відтак, позивач мала можливість звернутися до суду іншим, в т.ч. вказаним вище способом.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд.

Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану не визначеності у правовідносинах.

Як зазначив Верховний Суд у своїй ухвалі від 15.02.2018 по справі №800/499/17, строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

Суд наголошує на тому, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Відтак, беручи до уваги наведене вище, проаналізувавши доводи сторін в т.ч. позицію відповідача щодо залишення позовної заяви без розгляду та заяву позивача про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом без поважних причин.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З урахуванням позиції позивача, яка була ним викладена у позовній заяві та долучених документах, суд вважає за необхідне, залишити позов в адміністративній справі №320/5632/21 без розгляду, в зв`язку із відсутністю підстав для поновлення строку для звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 205, 240, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Балаклицький А. І.