Справа № 300/347/23
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Справа № 300/347/23 пров. № А/857/8300/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Довгополова О.М., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року (суддя Панікар І.В., м.Івано-Франківськ), -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі Головне управління, ПФУ відповідно) в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати раніше призначеної позивачу пенсії за віком за заявою поданою її представником;

зобов`язати Головне управління поновити виплату пенсії за віком за заявою поданою представником з часу припинення виплати пенсії.

Рішенням Івано-Фрранківського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі вказує, що фактично ні позивач, ні представник за довіреністю не звертались до Головного управління із заявою про поновлення виплати пенсії, яку було зупинено вже після звернення позивача до суду. Відповідно у рішенні суду першої інстанції вирішено питання про поновлення виплати пенсії без врахування того, що позивач та її представник з такою заявою не звертались до пенсійного органу, що є визначальною та необхідною умовою для такого поновлення.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через законного представника, відтак доводи відповідача про необхідність особистого звернення пенсіонера із заявою про поновлення виплати пенсії, є помилковим, оскільки ні Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV), ні «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846; далі - Порядок №22-1) не містять такої вимоги. Вимога пенсійного органу щодо особистого звернення із заявою про поновлення виплати пенсії ставить її право на соціальний захист у залежність від місця проживання (перебування), що суперечить призначенню інституту представництва на підставі довіреності.

Такі висновки суду першої інстанції, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що з 01.05.2004 позивачу було призначено пенсію за віком на умовах Закону №1058-IV.

На виконання ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року у справі №300/347/23 Головне управління надало копію рішення про припинення виплати пенсії від 02.03.2023 №139, де встановлено, що виплата пенсії призупинена, оскільки на відділенні поштового зв`язку пенсія поверталась як невиплачена за період з 01.09.2022 по 28.02.2023.

Також встановлено, що перебуваючи за межами України, з метою поновлення отримання пенсії 29.08.2022 позивач видала своїй дочці - ОСОБА_2 (далі представник позивача) довіреність з питань оформлення, продовження та отримання пенсійного забезпечення, посвідчену приватним нотаріусом штату Іллінойс, США, Володимиром Долинкою від 29.08.2022.

06.10.2022 та 01.12.2022 представник позивача зверталась до Головного управління із зверненнями про отримання нарахованої позивачу пенсії на підставі довіреності.

За результатами розгляду вказаних заяв, відповідач, згідно з листів від 01.11.2022 та від 21.12.2022, повідомив про те, що заява про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік такої довіреності, подається пенсіонером особисто.

Представник позивача, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернулась до суду за захистом порушеного права її довірительки на належне пенсійне забезпечення.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом №1058-ІV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (частина друга).

Відповідно до статті 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому, суд зауважує, що міжнародні договори між Україною та США з питань пенсійного забезпечення не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 (далі - Рішення, КСУ відповідно) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Зазначені положення Закону №1058-IV втратили чинність з дня ухвалення КСУ вище вказаного рішення.

Як зазначено у Рішенні, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

При цьому, не укладення Україною міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення з іншою державною, в якій проживає громадянин України, на переконання суду, не може бути правовою підставою для відмови такому громадянину України в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Зокрема, відповідно до пункту 2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Тобто, подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює обов`язку щодо їх подачі.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як встановлено статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач проживаючи в США, як громадянка України, має такі ж конституційні права, як громадянин України, що проживає на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії.

Таким чином, проживання на території позивача іншої держави не позбавляє її громадянства України та права на отримання пенсії в Україні, якщо ця особа набула такого права, працюючи та сплачуючи страхові внески протягом встановленого законом строку, та досягнувши пенсійного віку. Тому вимога пенсійного органу щодо особистого звернення позивача із заявою про поновлення виплати пенсії є протиправною.

Щодо твердження відповідача про те, що оскаржуване рішення суду містить посилання на пункти 1.2 та 1.5 Порядку №22-1, а саме заява про поновлення раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, однак чинна редакція не містить даних норм та вони виключені відповідно до постанови правління ПФУ від 25.11.2021 №33-1.

Слід зазначити наступне, жоден з пунктів Порядку №22-1 (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) не містить обов`язку пенсіонера звертатись із заявою про поновлення виплати пенсії особисто. Вжитий у пункті 1.1 термін "заявник", на переконання суду, дає підстави стверджувати, що таким заявником може бути і представник за довіреністю.

Позаяк, подання заяви про поновлення виплати пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне проживання за межі України, допускається, у тому числі, представником такого пенсіонера за довіреністю і така заява повинна бути розглянута Пенсійним органом з урахуванням інших вимог Порядку №22-1.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду, сформованому у постанові від 08.02.2022 у справі за № 280/4551/21.

Відсутність у пунктах 1.2 та 1.5 Порядку №22-1 згадки про заяви щодо поновлення виплати пенсії не можна тлумачити як заборону подання таких заяв представниками пенсіонерів, що виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім того, як уже зазначено вище, наразі відсутній чіткий механізм щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, а тому існуючі "загальні" норми не повинні тлумачитися ПФУ з надмірним формалізмом.

Очевидним є те, що необхідність приїзду особи похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до пенсійного органу для виправлення помилки, є додатковим обтяженням для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права. Такий підхід суперечить тезам, покладеним в основу Рішенням.

Таким чином, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним рішення. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та вказують на неправомірність поведінки відповідача в спірних правовідносинах.

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. М. Довгополов
В. С. Затолочний