Справа № 620/9415/23
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2023 року м. Чернігів Справа № 620/9415/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) 22.06.2023 (відповідно до відбитку штампу на конверті) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (далі - Департамент, відповідач), у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі, до установ виконання покарань від 16.02.2023, оформлене протоколом №1.1/6-2023, в частині відмови в задоволенні звернення про переведення його з ДУ ''Установа виконання покарань №31 (м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, вул. Миколаївська, 31) до Чортківської установи виконання покарань №26'' (юридична адреса: вул. Лесі Українки, 3 м. Чортків, Тернопільська область) або до ДУ ''Львівська установа виконання покарань №19'' (юридична адреса: вул. Городоцька, 20, м. Львів, Львівська область), що розташовані ближче до місця проживання засудженого та його родичів;

- зобов`язати відповідача в особі Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі, до установ виконання покарань) повторно розглянути клопотання про переведення із ДУ ''Новгород-Сіверська установа виконання покарань №3'' (юридична адреса: вул. Миколаївська, 31, м. Новгород-Сіверський, Чернігівська область) до Чортківської установи виконання покарань №26'' (юридична адреса: вул. Лесі Українки, 3 м. Чортків, Тернопільська область) або до ДУ ''Львівська установа виконання покарань №19'' (юридична адреса: вул. Городоцька, 20, м. Львів, Львівська область), що розташовані ближче до місця проживання засудженого та його родичів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що за наявності звернення і відсутності виняткових підстав для відбування покарання засудженого на значній відстані від місця проживання родини, рішення відповідача про відмову в переведенні в цьому разі не відповідає вимогам частини першої статті 93 КВК України та є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому, відсутність «місця» в конкретній установі виконання покарання не може бути підставою для відмови в проханні засудженого відбувати покарання в установі виконання покарань, визначеної відповідно до правил частини першої статті 93 КВК України.

Ухвалою судді від 13.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, установлено відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позову.

Від відповідача в установлений судом строк надійшов відзив на позов, у якому Департамент позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні пояснивши, що оскільки в установах виконання покарань «Львівська установа виконання покарань (№19)» та «Чортківська установа виконання покарань (№26)» відсутні вільні місця, а також відсутні виняткові обставини, що перешкоджають подальшому перебуванню позивача у ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№3)» відповідно до статті 93 КВК України, спірне рішення є обґрунтованим.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримано та зазначено, що рішення про відмову в переведенні позивача до іншої виправної установи приймалося шляхом голосування без будь-якого обговорення, що свідчить про недотримання Департаментом вимог статті 2 КАС України. Крім того, покликався на рішення ЄСПЛ від 23.10.2014 у справі «Вінтман проти України» (заява №28403/05).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити, враховуючи таке.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 14.07.2003 Апеляційним судом Волинської області за ст.ст.187 ч.4, 115 ч.2 п.п.2,4,6, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, з 19.09.2012 відбуває покарання в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)» (а.с. 7).

До засудження позивач був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

У листі від 15.06.2023 за №2-1816 вказано, що згідно особової справи засудженого, в розділі «Стосунки з рідними та близькими», ОСОБА_1 вказував, що підтримує позитивні стосунки з батьком, матір`ю, донькою та сестрами. Згідно картки обліку побачень, видачі посилок (передач) та бандеролей засуджений мав останнє тривале побачення 03.08.2018 з донькою та сестрами. Згідно журналу обліку телефонних розмов засуджених до довічного позбавлення волі сектора МРБ ОСОБА_1 найбільше спілкувався з нареченою, донькою та батьком (а.с. 8).

До Департаменту від позивача та його матері надійшли заяви про переведення ОСОБА_1 до ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№26)» або ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)».

Рішенням відповідача, оформленим протоколом засідання Центральної комісії Департаменту щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань від 16.02.2023 №1.1/2-2023, у переведенні позивача відмовлено у зв`язку з відсутністю виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)», передбачених частиною 2 статті 93 КВК України, та відсутністю вільних місць у секторі для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№26)» або ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» (а.с. 11).

Вважаючи вказане рішення протиправним позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно із частиною шостою статті 57 Кримінально-виконавчого кодексу України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Згідно із статтею 86 Кримінально-виконавчого кодексу України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади з питань виконання покарань.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5 затверджено Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за №266/30134 (далі - Положення №266/30134).

Відповідно до абзацу 16 пункту 2 розділу I Положення № 266/30134 центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Департаменті, який в межах компетенції розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів, визначає засудженим до позбавлення волі вид установи виконання покарань, місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, здійснює їх направлення і переведення для відбування покарання до установ (дільниць виправних центрів, секторів), коли вирішення таких питань виходить за межі повноважень міжрегіональної комісії, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів.

Відповідно до розділу ІІ Положення №266/30134 міжрегіональна комісія утворюється наказом керівника міжрегіонального управління у кількості не менше семи осіб.

До складу міжрегіональної комісії обов`язково входять керівники підрозділів з контролю за виконанням судових рішень, оперативної роботи, підрозділів режиму, нагляду та безпеки міжрегіонального управління.

Керівник міжрегіонального управління затверджує склад міжрегіональної комісії, призначає голову, заступника голови та секретаря комісії. Головою міжрегіональної комісії призначається заступник керівника міжрегіонального управління. Секретарем міжрегіональної комісії є керівник підрозділу з контролю за виконанням судових рішень міжрегіонального управління.

Згідно із розділом IV Положення №266/30134 У своїй діяльності центральна та міжрегіональна комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року N 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження запитів, звернень, листів тощо, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

Центральна та міжрегіональна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Засідання центральної та міжрегіональної комісій вважаються правоможними, якщо на них присутні не менше ніж дві третини їх складу. Рішення комісії приймається простою більшістю голосів присутніх членів комісії з урахуванням висновків її членів. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого є вирішальним.

Член комісії у разі незгоди з рішенням, прийнятим комісією, має право у письмовій формі викласти свою окрему думку, яка додається до протоколу засідання комісії.

Відповідно до розділу V Положення №266/30134 рішення центральної та міжрегіональної комісій оформлюються протоколом засідання комісії щодо визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі (додаток 1), та протоколом засідання комісії щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань (дільниць виправних центрів, секторів) (додаток 2).

Протокол засідання комісії підписують усі присутні на засіданні члени комісії.

Про прийняте центральною або міжрегіональною комісією рішення уповноваженим представникам органів, громадських об`єднань, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації чи заінтересованим особам, якими було ініційоване питання, надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), засудженому рішення оголошується під підпис на витягу з протоколу засідання комісії.

Серед основних завдань центральної комісії є, зокрема: розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України (абзац 6 пункту 2 розділу ІІ Положення №266/30134).

Отже, переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань.

Відповідно до статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно із пунктом 17.1 Європейських пенітенціарних правил ув`язнені, по можливості, повинні направлятись для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2, заява №25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин, може становити непропорційне втручання у сімейне життя (рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104)

Одночасно з цим, Європейський суд з прав людини у пункті 83 рішення у справі «Родзевілло проти України» від 14 січня 2016 року зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява №40750/98, від 06 квітня 2000 року).

Отже, оскільки на даний час Європейським судом застосовуються різні підходи до оцінки обставин, які повинні бути враховані під час вирішення питань визначення місця відбування покарання засудженими, суд вважає необхідним оцінити підстави спірного рішення виходячи з наступних аспектів:

- наявність визначеної законом підстави для переведення засудженого до іншої установи відбування покарання (виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню в установі);

- наявність об`єктивної можливості перевести засудженого за його заявою до іншої установи.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за №265/30133, затверджено Порядок визначення засудженим виду установи виконання покарань, направлення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі та їх переведення (далі - Порядок №265/30133).

Так, пунктом 2 розділу ІV Порядку №266/30133 передбачено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів засудженого" здійснюється на підставі заяви засудженого або близького родича (за письмовою згодою засудженого). Підпис засудженого на заяві засвідчує керівник виправної чи виховної колонії. Заява подається через адміністрацію виправної чи виховної колонії до міжрегіональної або центральної комісії.

У заяві про переведення має міститися додаткова інформація щодо близьких родичів засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До заяви про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копія паспорта засудженого та близьких родичів (іншого документа, що посвідчує особу), а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича, який звернувся із заявою, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

До свідоцтва про народження дитини засудженого додатково додаються довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини та інформація служби у справах дітей за місцем проживання дитини та за місцем проживання засудженого про позбавлення або поновлення його батьківських прав.

Відповідачем не заперечується, що позивачем дотримано вимоги до оформлення заяви про переведення.

Поряд з цим, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідачем з`ясовано питання щодо можливості переведення засудженого до запитуваних ним установ та вирішено вказану заяву, у порядку визначеному вказаними вище нормами законодавства.

Зокрема, як було встановлено судом, у відповідності до вимог статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.

Отже, за загальним правилом вказаної статті засуджений відбуває весь строк покарання в одній виправній колонії, з можливістю визначення такої колонії за місцем постійного проживання його родичів. Водночас, переведення засудженого допускається лише за виняткових обставин, перелік яких законодавчо не визначений, проте обумовлений наявністю перешкод в подальшому перебуванні засудженого в цій виправній колонії.

При цьому, питання переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить виключно до повноважень відповідної комісії Департаменту.

Відповідно до матеріалів справи позивач відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі у ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

Відповідно до пункту 7 розділу ІІ Порядку №266/30133 до виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки направляються, у тому числі, чоловіки засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.

У поданій заяві позивач та його мати просили перевести ОСОБА_1 до максимально наближеного місця постійного проживання його родини, а саме до установ виконання покарань: ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№26)» та ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)».

Однак, на момент розгляду Центральною комісією заяви позивача про переведення його до вищевказаних установ відповідачем не були встановлені виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню заявника в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

Наявність у особовій справі ОСОБА_1 та заяві відомостей про те, що його родичі проживають в Рівненській області і не можуть приїздити до нього через віддаленість установи, де позивач відбуває покарання, не було визнано тією винятковою обставиною, яка перешкоджає подальшому перебуванню в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

Докази стосовно виняткових обставин, які перешкоджали б подальшому відбуванню позивачем покарання в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)», а тому зумовлювали необхідність його переведення до іншої установи, суду надані не були.

Так, суд зазначає, що віддаленість місця відбування покарання від місця проживання родичів позивача в контексті закону не може розцінюватись як виняткова обставина, яка перешкоджає подальшому його перебуванню в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

Що стосується доводів ОСОБА_1 щодо незаконності відмови в задоволенні його заяви з посиланням на відсутність вільних місць, суд враховує таке.

Європейський Суд у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine) п.96 зазначив, … щодо другої підстави, яка ґрунтується на відсутності вільних місць, то Суд може погодитися, що, якщо це насправді було причиною відмови органів влади у задоволенні клопотань заявника про переведення, її ціль могла полягати у боротьбі з переповненістю колоній.

Аналізуючи надані сторонами докази, суд зазначає, що станом на час прийняття спірного рішення у запитуваних позивачем установах відбування покарання були відсутніми вільні місця для засудженого до довічного позбавлення волі, про що зазначено у відповідних довідках (а.с. 36, 37). Зокрема, наповнення сектору максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі в ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» відповідно до норм житлової площі становить 24 особи, які розміщуються у 12 двомісних камерах. Багатомісні приміщення камерного типу у секторі відсутні. Однак на даний час у секторі відбуває покарання 32 засуджених до довічного позбавлення полі, що вже перевищує встановлені нормативи. Також на 4,5% більше від планового наповнення сектору максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, перебуває в ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№26)».

З огляду на наведене, приймаючи до уваги те, що позивачем не наведено виняткових обставин, які перешкоджають його дальшому перебуванню в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)», суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні належні правові підстави для задоволення поданої ОСОБА_1 та його матір`ю заяви і переведення позивача до вказаних ним колоній.

При цьому, суд вважає, що відповідачем здійснено усі необхідні заходи для розгляду заяви позивача та надано відмову з об`єктивних причин - відсутності виняткових обставин відповідно до частини 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України. Враховуючи наведене, рішення Центральної комісії є правомірним та обґрунтованим, оскільки у неї були відсутні належні правові підстави для задоволення заяви засудженого.

Згідно із частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 241-243, 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 вересня 2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_2 , ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)»).

Відповідач: Департамент з питань виконання кримінальних покарань (, вул. Іллєнка, 81, м. Київ, 04050).

Суддя С.В. Бородавкіна