Справа № 120/11140/22
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2023-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/11140/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід Олена Степанівна

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

12 вересня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Шидловського В.Б. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Кушнір В. В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Обревко Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Держпраці у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання незаконним та протиправним наказ відповідача №248-к від 01.12.2022 року «Про звільнення ОСОБА_2 »; поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу нагляду в АПК та СКС Управління Держпраці у Вінницькій області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.12.2022 року по день поновлення на посаді.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року - без змін.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 08.08.1996 року працював у відповідача.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, зокрема, й Управління Держпраці у Вінницькій області.

На виконання зазначеної постанови, Державною службою з питань праці видано наказ від 17.01.2022 року №26, яким визначено ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці у Вінницькій області ().

24.01.2022 року позивача попереджено про заплановане звільнення.

Наказом відповідача від 01.12.2022 року № 248-к позивача звільнено з посади заступника начальника відділу нагляду в АПК в СКС з 01.12.2022 року у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці у Вінницькій області згідно п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

В подальшому, наказом Державної служби України з питань праці від 05.12.2022 №235 визначено погодитись із пропозицією Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.12.2022 року щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Центральне-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці та іншими нормативно-правовими актами, з 06.12.2022 року. У зв`язку з цим Управлінню Держпраці у Житомирській області, Управлінню Держпраці у Хмельницькій області, та Управлінню Держпраці у Вінницькій області наказано припинити з 06.12.2022 року здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Позивач зазначає, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" фактично має місце та триває реорганізація, а тому до процедури звільнення повинні застосовуватися норми Закону, які регламентують процедуру звільнення у зв`язку з реорганізацією (п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу"). Відтак, звільнення позивача відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією відповідача здійснено без законних підстав та з із порушенням вимог чинного законодавства щодо самого звільнення, що є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваного наказу.

Таким чином, позивач не погоджуючись з наказом відповідача від 01.12.2022 року №248-к та з метою його скасування звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 2 ст. 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Ст. 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону №889-VIII він регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ст. 5 Закон № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

11) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Наведені підстави припинення державної служби є самостійними, різними за своїм правовим змістом і не можуть існувати одночасно.

За змістом ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Ч. 4 ст. 87 Закону №889-VIII встановлено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" (далі - Постанова КМУ № 14) постановлено ліквідувати, у тому числі, й відповідача. Надалі Державною службою з питань праці видано наказ від 17.01.2022 року №26, яким визначено ліквідувати відповідача. 24.01.2022 року позивача попереджено про заплановане звільнення. Спірним наказом позивача звільнено з посади з 01.12.2022 року у зв`язку з ліквідацією відповідача згідно п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

В подальшому, наказом Державної служби України з питань праці від 05.12.2022 № 235 Управлінню Держпраці у Житомирській області, Управлінню Держпраці у Хмельницькій області, та Управлінню Держпраці у Вінницькій області наказано припинити з 06.12.2022 року здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

В контексті наведеного суд зауважує, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Відповідно до ч 5 ст. Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" N 3166-VI міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Ч. 1 ст. 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" визначено, що територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч. 4 ст. 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи міністерства набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи та припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок №1074), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

П. 5-8 Порядку № 1074 передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади -- до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Спір у цій справі виник у зв`язку зі звільненням позивача відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Вінницькій області.

Підставою для прийняття рішення про звільнення позивача, реалізованого спірним наказом, слугувала Постанова КМУ № 14.

Суд вказує, що ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12.06.2018 року у справі № 2а-23895/09/1270).

Верховний Суд у подібних за змістом правовідносинах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація (постанова від 22.04.2021 року у справі № 440/395/20, від 17.06.2021 року у справі № 240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

На підставі викладеного Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема, на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду України, сформована у постановах від 17.10.2011 року у справі № 21-237а11, від 04.03.2014 року у справі № 21-8а14, від 27.05.2014 року у справі № 21-108а14, від 28.10.2014 року у справа №21-484а14, від 19.01.2016 року у справі №810/1783/13-а, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Наведена позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.10.2018 року у справі №816/979/17, від 12.12.2018 року у справі № 826/25887/15, від 17.07.2019 року у справі № 820/2932/16, від 26.05.2021 року у справі № 140/90/20, від 05.04.2023 року у справі № 640/12871/21.

У межах спірних правовідносин судом встановлено, що п. 1 Постанови КМУ №14 постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1, зокрема, і Головне управління Держпраці у Вінницькій області.

Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 14 вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Пп. 1 п. 3 Постанови КМУ №14 визначено, що територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються.

Пп. 3 п. 3 Постанови КМУ №14 установлено, що міжрегіональні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Житомирській області, Управління Держпраці у Хмельницькій області, Управління Держпраці у Вінницькій області.

Так, наказом Державної служби України з питань праці від 05.12.2022 №235 Управлінню Держпраці у Житомирській області, Управлінню Держпраці у Хмельницькій області, та Управлінню Держпраці у Вінницькій області наказано припинити з 06.12.2022 року здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Наказом Державної служби України з питань праці за №171 від 23.09.2022 року затверджено Положення про Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Згідно п. 1 вказаного Положення повноваження Міжрегіонального управління поширюються на територію Житомирської, Хмельницької та Вінницької областей.

Внаслідок порівняльного аналіз змісту основних завдань, обов`язків, повноважень та прав суб`єкта владних повноважень, викладених у Положенні про Головне управління Держпраці у Вінницькій області та Положення про Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці вбачається їх тотожність. Так, зокрема, п. 1 ч. 3 Положення про Головне управління Держпраці у Вінницькій області, відповідач виконував завдання з реалізації державної політики у сфері промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду та аналогічні завдання містяться і у п. 1 ч. 3 Положення про Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Таким чином, завдання і функції відповідача були передані новоутвореному міжрегіональному територіальному органу.

Відтак суд зауважує, що у Постанові КМУ №14 як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Державної служби з питань праці або передачі їх іншим органам виконавчої влади.

Натомість передбачено об`єднання (злиття) кількох територіальних органів з питань праці, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган з питань праці, повноваження якого поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць (областей).

З урахуванням вимог чинного законодавства та правової позиції Верховного Суду, суд доходить висновку, що Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є правонаступником всіх прав та обов`язків, зокрема, Головного управління Держпраці у Вінницькій області.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що фактично мала місце не ліквідація, а реорганізація органів служби з питань праці зі створенням нових міжрегіональних управлінь служби з питань праці як юридичної особи публічного права із передачею функцій новоствореній юридичній особі публічного права Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, що, в свою чергу, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників реорганізованої установи.

При цьому, вжите у ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII слово "пропонує", означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець на розсуд суб`єкта призначення не залишив.

У порушення наведеної норми відповідач жодної посади, як рівнозначної так і нижчої, позивачеві не пропонував, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Такий обов`язок у відповідача наявний в силу прямої вказівки закону і не ставиться в залежність від того, чи висловлює працівник будь-які заперечення після отримання повідомлення про наступне вивільнення, чи ні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про недотримання відповідачем встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача, тому наявні підстави для визнання наказу відповідача від 01.12.2022 року №248-к протиправним (а не незаконним, як просить позивач, адже саме такий спосіб захисту відповідає положенням п. 2 ч. 1 ст. 5 та п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України) та його скасування. Відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Положеннями ч. 1 ст. 235 Кодексу Законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави, суд дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення його на посаді підлягає задоволенню шляхом поновлення на посаді, з якої його звільнено, з 02.12.2022 року.

На необхідності поновлення особи на посаді, з якої її було звільнено, неодноразово вказував і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 12.09.2019 року у справі № 821/3736/15-а, від 22.10.2019 року у справі № 816/584/17, від 15.04.2020 року у справі № 826/5596/17, від 19.05.2020 року у справі № 9901/226/19 та ряду інших.

Крім того, суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року по справі №821/1226/16), відтак поновлення на посаді здійснюється з наступного робочого дня, що слідує за днем звільнення.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то слід зазначити таке.

Приписами ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Управління Держпраці у Вінницькій області від 27.12.2022 року заробітна плата позивача за два останні місяці роботи, що передували звільненню, становить 28 611, 20 грн. (жовтень 2022 року - 16 026 грн., листопад 2022 року - 12 585, 20 грн.)

За період жовтень-листопад 2022 року було 43 робочих дні, відтак середньоденна заробітна плата позивача становить 665, 38 грн. (28 611, 20 грн./43 робочих дні).

Позивача звільнено з 01.12.2022 року, а рішення суду про поновлення його на посаді ухвалюється 24.05.2023 року.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд здійснює з наступного за днем звільнення робочого дня, тобто з 02.12.2022 року.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача з 02.12.2022 року по 24.05.2023 року включно, що складає 124 робочі дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 82 507, 12 грн. (665,38 грн. х 124 робочі дні).

Окрім того, з урахуванням положень п. 2 та 3 ст. 371 КАС України рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу нагляду в АПК та СКС Управління Держпраці у Вінницькій області, а також в частині стягнення з Управління Держпраці у Вінницькій області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 вересня 2023 року.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Шидловський В.Б. Курко О. П.