Справа № 280/6820/23
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 вересня 2023 року (09:10)Справа № 280/6820/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (69114, м. Запоріжжя, вул. Героїв 93-ї бригади, 16-А; ) про скасування постанови та стягнення надміру сплачених коштів,

ВСТАНОВИВ:

29.08.2023 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №72222372 від 17.07.2023;

стягнути на користь позивача з відповідача грошову суму у розмірі 272,58 грн., яка була сплачена позивачем у якості мінімальних витрат виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30.05.2023 за порушення Правил дорожнього руху України, до позивача було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 340 грн. Того ж дня, позивачем сплачено зазначений штраф, тобто позивач добровільно виконав зазначене стягнення. Такі обставини підтверджуються наявними у позивача квитанціями про сплату штрафу серії БАБ № 625573, яка була видана позивачу поліцейським та на якій маються банківській реквізити щодо сплати штрафу, та квитанцією AT «Укрпошта» щодо перерахування суми штрафу. Під час перебування позивача на лікарняному в ЗОКЛ у період часу з 19.07.2023 по 02.08.2023, дружиною позивача 27.07.2023 отримано з відділ ДВС рекомендованого листа в якому містились, постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про стягнення виконавчого збору, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження віл 17.07.2023. Так, органом поліції було надіслано до відділу ДВС документи щодо примусового стягнення з позивача «подвійного розміру» штрафу, який позивачем було сплачено ще 30 травня 2023 року. В подальшому, позивачу стало відомо про те, що його рахунок на належній йому банківській картці заблоковано відповідачем. Для розблокування рахунку, позивачем сплачено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, що становить 272,58 грн. Позивач зауважує, що він сплатив повний розмір штрафу 30 травня 2023 року, тобто до відкриття виконавчого провадження. Відповідно до вимог ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується якщо рішення про щодо штрафу було виконане боржником до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Отже, як вважає позивач, відповідач стосовно скасування постанови про мінімальні витрати виконавчого провадження, зобов`язаний був застосувати аналогію закону, тобто аналогію ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» та скасувати свою постанову про стягнення мінімальних витрат. Оле такі дії, фахівець відповідача не вчинив, натомість в усній формі наполягав сплатити зазначену суму грошей. Враховуючи вищевикладене, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 04.09.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

11.09.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №40089) у якому останній зазначає, що 17.07.2023 державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП № 72222372 з примусового виконання постанови № 625573 від 30.05.2023, виданої Запорізьким РУП ГУНП в Запорізькій області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області штрафу в розмірі 680,00 грн. Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 272,58 грн. та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 68,00 грн. В подальшому, 02.08.2023 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника на суму 1020,58 грн (сума з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження). 03.08.2023 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшло звернення ОСОБА_1 від 27.07.2023, в якому він повідомив, що ним було сплачено штраф 30.05.2023 на суму 340 грн та надіслав квитанцію про сплату. Оскільки рішення було виконано боржником до відкриття виконавчого провадження, то з боржника виконавчий збір не стягнуто. Однак витрати виконавчого провадження боржником не було сплачено, у зв`язку з цим державним виконавцем в ході телефонної розмови боржнику було повідомлено про необхідність оплати витрат виконавчого провадження та надано реквізити для повного погашення заборгованості для закриття виконавчого провадження № 72222372. 03.08.2023 боржник сплатив витрати виконавчого провадження у розмірі 272,58 грн. шляхом зарахування коштів на рахунок відділу для обліку депозитних сум. 03.08.2023 державним виконавцем знято арешт з коштів боржника шляхом винесення відповідної постанови з накладенням ЕЦП, у зв`язку з повним погашенням заборгованості з урахуванням сплати мінімальних витрат виконавчого провадження. 03.08.2023 виконавче провадження № 72222372 щодо примусового виконання постанови № 625573 від 30.05.2023, виданого Запорізьким РУП ГУНП в Запорізькій області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу в розмірі 680 грн, закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». З посиланням на п.2 розділу 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, зазначає, що державним виконавцем було здійснено заходи примусового виконання вищезазначеної постанови та у зв`язку з цим правомірно винесено постанову про стягнення з боржника мінімальних витрат, тому підстави для скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 17.07.2023, яка була винесена у виконавчому провадженні № 72222372, відсутні, а також відсутні підстави для стягнення на користь позивача з відповідача грошової суми у розмірі 272,58 грн. Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Письмових пояснень від третьої особи до суду не надходило.

За приписами ч. 4 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Постановою Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області №625573 від 30.05.2023 ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності та до нього застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

30.05.2023 позивач оплатив штраф у вищевказаному розмірі, що підтверджується квитанцією № від 30.05.2023 (а.с.19).

17.07.2023 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №72222372, а також постанову від 17.07.2023 про визначення мінімальних витрат виконавчого провадження №72222372 у розмірі 272,58 грн. (а.с.38-39).

03.08.2023 позивачем сплачено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 272,58 грн., що підтверджується квитанцією від 03.08.2023 № (а.с.18).

03.08.2023 боржник надав письмову заяву, в якій зазначив про добровільну сплату штрафу у розмірі 340,00 грн. до відкриття виконавчого провадження (а.с.35).

03.08.2023 відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №72222372 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із сплатою боржником штрафу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (а.с.32).

Вважаючи постанову від 17.07.2023 про визначення мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №72222372, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 КАС України, відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною 5 статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до вимог статті 42 Закону №1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

За приписами пункту 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Отже, положеннями чинного законодавства, якими регламентовано підстави та процедуру здійснення виконавчого провадження, розмежовано такі поняття, як визначення та стягнення витрат виконавчого провадження, та визначено порядок винесення відповідних постанов державного виконавця та їх наслідки.

Так, відповідно до вищенаведених норм права, одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виконавець виносить постанову лише про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Таким чином, стягнення витрат виконавчого провадження не є неминуче пов`язаним наслідком із початком виконавчого провадження.

Разом з тим, відповідно до частин 4 статті 42 Закону №1404-VIII, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» дозволяє здійснити стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на стадії його закінчення лише у разі необхідності стягнення з боржника таких витрат. Сам факт визначення таких витрат не свідчить про необхідність їх стягнення.

Аналізуючи наведені норми, суд вважає, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить прямого обов`язку для виконавця виносити постанову про стягнення витрат виконавчого провадження у випадку його закінчення.

Таким чином, у постанові про стягнення витрат виконавчого провадження виконавцем повинно бути обґрунтовано необхідність стягнення таких витрат з точки зору їх необхідності, розсудливості та з дотриманням принципу пропорційності, тобто, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Як встановив суд у цій справі постанова про відкриття виконавчого провадження від 17.07.2023 винесена після фактичного виконання постанови Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області №625573 від 30.05.2023, необхідність стягнення витрат виконавчого провадження № 72222372 у постанові від 17.07.203 жодним чином не обґрунтовано.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено лише один наслідок у випадку фактичного виконання рішення згідно з виконавчим документом, а саме: закінчення виконавчого провадження в порядку, передбаченому пунктом 9 частини 1 статті 42 Закону, та застосуванням наслідків, встановлених статтею 40 цього ж Закону.

Разом з тим, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» не регламентує наслідки щодо витрат виконавчого провадження у випадку його закінчення.

Понад те, закон не містить норм прямої дії, які б зобов`язували державного виконавця здійснювати стягнення визначених витрат виконавчого провадження, закінченого з підстав виконання рішення до винесення постанови про його відкриття.

Водночас, питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню врегульовані також Інструкцією з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 2 Розділу VI Інструкції якщо у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами і, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Однак, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у пунктах 40, 41 постанови від 16.04.2020, винесеній у справі №640/8425/19, зазначив, що Закон України "Про виконавче провадження" є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом від 02.04.2012 №512/5, розробленою відповідно до законів №1403-VІІІ і №1404-VІІІ, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Таким чином, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №72222372 від 17.07.2023 підлягає скасуванню.

У постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №750/4975/17, оцінюючи обставини фактичного виконання рішення до відкриття виконавчого провадження, колегія суддів вказує, що у разі виконання рішення суду добровільно, боржник не повинен нести тягар додаткових витрат, таких наприклад, як виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, тощо.

Аналогічний підхід правозастосування слід також застосовувати і до правовідносин щодо стягнення витрат виконавчого провадження.

Суд зазначає, що у цьому випадку стягувачем безпідставно пред`явлено виконавчий документ до виконання, оскільки позивачем штраф сплачений у день винесення постанови Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області №625573 від 30.05.2023.

Сплата штрафу позивачем у добровільному порядку мала б убезпечити позивача від відкриття виконавчого провадження взагалі.

В той же час, Запорізьке РУП ГУНП в Запорізькій області пред`явило до примусового виконання вже виконану постанову.

У цьому випадку, ризики (помилки) стягувача щодо пред`явлення до примусового виконання постанови Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області №625573 від 30.05.2023 не можуть перекладатись на фізичну особу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, Європейський суд з прав людини в рішеннях у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії").

Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії" "Трґо проти Хорватії").

Отже йдеться про дотримання принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" "Москаль проти Польщі").

Таким чином, позивач, який добровільно сплатив штраф ще до відкриття виконавчого провадження, не має нести відповідальність через помилковість пред`явлення стягувачем виконавчого документу до примусового виконання.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, для повного та всебічного відновлення прав позивача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 272,58 грн., які були сплачені позивачем у якості мінімальних витрат виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги наведені вище висновки та встановлені обставини, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для стягнення такого відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (69114, м. Запоріжжя, вул. Героїв 93-ї бригади, 16-А; ) про скасування постанови та стягнення надміру сплачених коштів, - задовольнити.

Скасувати постанову Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №72222372 від 17.07.2023.

Стягнути з Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 272,58 грн., які були сплачені ОСОБА_1 у якості мінімальних витрат виконавчого провадження.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його підписання.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 14.09.2023.

Суддя Ю.В. Калашник