Справа № 480/3229/23
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 р. Справа № 480/3229/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 05.05.2023, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, м. Суми, по справі № 480/3229/23

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, в якому просила суд: визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця ВПВР управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Ричкаля С.П. № 52314137 від 30.01.2018 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Ухвалою суду від 13.04.2023 вказана позовна заява була залишена без руху, визнано неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, зазначені в заяві представником позивача. Судом зазначено про необхідність позивачу надати до суду докази сплати судового збору та заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин такого пропуску та наданням відповідних доказів поважності причин пропуску такого строку.

Ухвалу суду від 13.04.2023 позивач отримала 20.04.2023, представник позивача - 19.04.2023, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

На виконання вимог ухвали суду від 13.04.2023 від представника позивача подано заяву від 21.04.2023 про поновлення пропущеного строку звернення до суду, а також докази сплати судового збору. Жодних інших додаткових пояснень чи клопотань від позивача чи представника позивача в установлений судом строк надано не було.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивачем, через свого представника, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначила, що, враховуючи дію воєнного стану в країні та дію карантину, через поширення короновірусної хвороби (COVID-19), та відсутність іншого ефективного способу захисту її прав, вважає причини пропуску строків поважними. А отже, суд першої інстанції безпідставно залишив позовну заяву без руху, а згодом дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (частина перша).

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга).

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Колегія суддів звертає увагу, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Положеннями пункту 1 частини 2 статті 287 КАС України позовна заява може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Ричкалем С.П. відкрито виконавче провадження ВП №52314137 на виконання виконавчого листа Зарічного районного суду м. Суми у справі №2-2292/2011, виданого 27.11.2012 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" суму заборгованості за кредитним договором №ML-C00/395/2007 від 28.12.2017, а саме: по кредиту та відсоткам в розмірі 321187,60 швейцарських франків, пеню в розмірі 3919594,73 грн.

30.01.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №52314137.

Із позовною заявою про визнання протиправною та скасування постанови № 52314137 від 30.01.2018 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, в межах даної справи, позивач звернулась 06.04.2023.

Ухвалою суду від 13.04.2023 вказана позовна заява була залишена без руху, визнано неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, зазначені в заяві представником позивача. Судом зазначено про необхідність позивачу надати до суду докази сплати судового збору та заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин такого пропуску та наданням відповідних доказів поважності причин пропуску такого строку.

Ухвалу суду від 13.04.2023 позивач отримала 20.04.2023, представник позивача - 19.04.2023, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

На виконання вимог ухвали суду від 13.04.2023 від представника позивача подано заяву від 21.04.2023 про поновлення пропущеного строку звернення до суду, а також докази сплати судового збору. Жодних інших додаткових пояснень чи клопотань від позивача чи представника позивача в установлений судом строк надано не було.

У заяві від 21.04.2023 про поновлення пропущеного строку звернення до суду представник позивача зазначив, що 31.05.2021 року була винесена постанова ДВС про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" в зв`язку з погашенням заборгованості стягувачу. 11.06.2021 ОСОБА_1 отримала постанову про відкриття виконавчого провадження №65623608 щодо примусового виконання постанови № 52314137 від 30.01.2018 про стягнення з ОСОБА_1 суми виконавчого збору. Отже, про винесення оскаржуваної постанови позивач дізналася вже після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження щодо примусового її виконання, коли звернулась до державного виконавця. Також зазначив, що після закінчення виконавчого провадження у зв`язку з добровільним виконанням виконавчий збір стягувався з позивачки без законних підстав. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 24.08.2022 (набрала законної сили 09.09.2022) було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист по справі № 2-2292/11. Таким чином, утворилась така колізія, що виконавчий документ про стягнення боргу не підлягає виконанню, а постанова про стягнення виконавчого збору, що була винесена в рамках виконавчого провадження, існує та виконується. Отже, на даний час у позивача не існує ефективного способу захисту аніж звертатися до суду з вимогою скасувати постанову про стягнення виконавчого збору № 52314137 від 30.01.2018 та просити поновити пропущений строк на оскарження. Враховуючи дію воєнного стану в країні та дію карантину, через поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), викладені обставини звернення до суду та відсутність іншого ефективного способу захисту прав позивача, просив суд визнати причину пропуску такого строку поважною та поновити позивачу строк на подання позовної заяви.

Судом встановлено, що позивач до суду із вимогами про скасування постанови від 30.01.2018 №52314137 вперше звернулася 13.08.2021, тобто з 13.08.2021 позивач знала про зміст спірної постанови, була обізнана про винесення державним виконавцем спірної постанови.

Так, як підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень, в межах справи №480/7399/21 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Ричкаля С.П. №52314137 від 30.01.2018 про стягнення з ОСОБА_1 32108,16 швейцарських франків та 391959,47 грн. виконавчого збору.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 по справі № 480/7399/21 позов було залишено без руху у зв`язку із пропуском строку звернення, оскільки, крім іншого, позивач оскаржувала постанову про стягнення виконавчого збору від 30.01.2018 ВП №52314137, в той же час, за захистом свого порушеного права звернулася лише 13 серпня 2021 року з порушенням десятиденного строку звернення до суду, передбаченого Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 02.09.2021 в межах справи №480/7399/21 позов було повернуто з підстав, що строк звернення позивачем пропущено без поважних причин. Позивачем в апеляційному порядку не було оскаржено ухвалу суду від 02.09.2021 по справі №480/7399/21, ухвала суду є чинною, набрала законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано, в межах даної справи, врахував те, що позивачу з 11.06.2021 вже було відомо про спірну постанову, позивач скористалася правом на судове оскарження такої постанови в межах справи №480/7399/21 під час першого звернення до суду, але як і під час першого звернення, так і під час повторного звернення до суду позивачем пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом, встановлений КАС України.

Крім того, суд першої інстанції правомірно вказав на те, що посилання позивача на карантинні обмеження судом досліджувалося в межах справи №480/7399/21, визнано неповажними.

Доказів того, що такі карантинні обмеження позбавляли своєчасного звернення позивача до суду з 02.09.2021 по 06.04.2023 до матеріалів позову не надано, в заяві від 21.04.2023 представником позивача не обґрунтовано. Відсутні докази, що введення карантинних обмежень позбавляли права позивача на своєчасне звернення після повернення 02.09.2021 позовної заяви позивача після першого звернення до суду.

Колегія суддів вважає хибними доводи апеляційної скарги про дію в Україні військового стану, що також є поважною причиною пропуску строку, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду до введення такого стану в Україні.

Крім того, суд звертає увагу на те, що наявність введення в України військового стану не позбавило та не обмежило право позивача на звернення до суду в межах справи № 480/347/23.

Так, судом встановлено, що позивач звернулася до Сумського окружного адміністративного суду 16.01.2023 у справі №480/347/23 із вимогами про зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) винести постанову про закінчення виконавчого провадження №65623608 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору згідно з виконавчим документом - постановою державного виконавця № 52314137 від 30.01.2018.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем, в обґрунтування клопотання ні під час звернення до суду, ні в заяві від 21.04.2023 не зазначено, які саме обмеження, пов`язані з запровадженням карантинних заходів чи військового стану спричинили неможливість своєчасного подання позовної заяви до суду, не надано до суду доказів, що позивач тривалий час (п`ять років з дня винесення постанови та півтора роки з дня повернення аналогічного позову по справі №480/7399/21) була позбавлена можливості звернення до суду.

За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" 24.02.2022 в Україні введено режим воєнного стану. Судом враховується, що підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (ухвала Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13-ц).

Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 (справа №500/1912/22, адміністративне провадження № К/990/20688/22) дійшов висновку, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.

Таким чином зазначені обставини позивача, зокрема введення в Україні військового стану, не можуть бути визнані судом як беззаперечна поважна підстава причин пропуску строку звернення до суду.

Усталеною є практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Суд зазначає, що позивач та представник позивача, який будучи обізнаний зі встановленими процесуальним законодавством строками звернення до суду та підставами для їх поновлення, про що свідчить відповідні посилання на норми законодавства зазначені у заяві про поновлення строку звернення до суду, не навели змістовних і вагомих доводів щодо вчинення позивачем всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати її процесуальні права з метою їх своєчасного захисту в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22.

Суд зазначає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість спірної постанови не можуть бути визнані підставою для вирішення питання поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Судом враховується, що реалізація особою наданих їй прав залежить від її власного волевиявлення і тягар наслідків, які настають у разі пропуску певних темпоральних меж, покладається на власника відповідного права.

Незнання через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Право на звернення до суду виникає саме з моменту порушення прав та інтересів особи або з моменту, коли особа дізналася про такі порушення.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 13.05.2020 по справі № 640/17763/19.

За наведених обставин та з огляду на ненадання позивачем будь-яких належних доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку звернення до суду, викладені позивачем обставини у заяві про поновлення строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, оскільки такі причини не носять ознак об`єктивності та непереборності безпосередньо для позивача, а реалізація останнім права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого права.

Отже, вказані у заяві про поновлення строку на звернення до суду обставини не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо: у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Оскільки позивач звернулась до суду з даним позовом як вперше у серпні 2021 в межах справи № 480/7399/21, так і повторно в квітні 2023 року в межах даної справи після закінчення встановленого закону строку, а вказані в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та повернув позовну заяву позивачу.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що ухвала Сумського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 по справі № 480/3229/23 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 по справі № 480/3229/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко