Справа № 200/13954/21
Суддя: Бєломєстнов О.Ю.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року Справа№200/13954/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бєломєстнова О.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю ЦСТ про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

В С Т А Н О В И В:

20.10.2021 року позивач - Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Серова, 1а) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ЦСТ (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Флотська, 125), у якому просить:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЦСТ на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, у розмірі 24 140,00 грн. та пеню у розмірі 1 303,20 грн.

Позов обґрунтовував тим, що як свідчить поданий відповідачем звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила 10 осіб. Тому у 2020 році у відповідача повинна бути працевлаштована 1 особа з інвалідністю, у той час як за даними звіту було працевлаштовано 0 осіб. У зв`язку з невиконанням відповідачем нормативу по створенню 1 робочого місця для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, позивачем нараховано адміністративно-господарські санкції у розмірі 24 140,00 грн. Оскільки зазначена сума не була сплачена у строк, додатково було нараховано пеню у розмірі 1303,20 грн.

Також позивач зазначив, що за отриманими від Головного управління ПФУ в Донецькій області даними страхувальника - відповідача, у штаті останнього працювала 1 людина з інвалідністю впродовж січня-квітня 2020 року, та у грудні 2020 року. Обрахована згідно із Інструкцією зі статистики кількості працівників середньооблікова кількість штатних працівників з інвалідністю на підприємстві склала 0,4 особи, що за правилами округлення становить 0 осіб.

Крім того, на адресу позивача надійшла відповідь Маріупольського міського центру зайнятості з якої вбачається, що у 2020 році відповідач неналежно інформував центр зайнятості, а саме звітність за формою №3-ПН надано службі зайнятості не у разі виникнення потреби у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, а лише одноразово - 16.10.2020 року, у той час як потреба у працевлаштуванні осіб з інвалідністю виникла у відповідача вже у травні 2020 року.

Згідно отриманої від центру зайнятості інформації на заявлені відповідачем вакансії для осіб з інвалідністю було направлено 38 осіб з інвалідністю. Однак, скільки з направлених осіб з інвалідністю було працевлаштовано державною службою зайнятості повідомлено не було. Також, за інформацією центру зайнятості з боку ТОВ ЦСТ була відмова у працевлаштуванні особі з інвалідністю ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 25.10.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

29.12.2021 року ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Продовжено на 30 днів строк проведення підготовчого провадження у справі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, надав письмовий відзив на позовну заяву, у якому зазначив наступне. З урахуванням пандемії COVID-19, починаючи з березня місяця 2020 року відповідач змушений був обмежитись у здійсненні своєї підприємницької діяльності. У зв`язку із введенням обмежень щодо провадження господарської діяльності, та з метою збереження вже працевлаштованих, тобто зайнятих робочих місць, позивач не тільки не мав можливості для створення нових робочих місць, а й був змушений розпустити найманих працівників для самоізоляції.

В жовтні 2020 року відповідач відновив роботу та вже 16.10.2020 року подав звіт за формою № 3-ПН до Маріупольського міського центру зайнятості про наявність вакансії для осіб з інвалідністю з описом умов праці. Після цього, 05.11.2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у працевлаштуванні, оскільки згідно наданої ним довідки МСЕК серія 12 ААБ № 065337 йому протипоказана важка фізична праця та значне зорове навантаження. Зазначає, що 04.12.2020 року відповідач прийняв на роботу особу з інвалідністю 3 групи - ОСОБА_2 . Тому зауважує, що навіть в умовах пандемії в 2020 році на підприємстві відповідача працювали особи з інвалідністю.

Також вважає, що накладення на ТОВ ЦСТ санкцій не є пропорційним, оскільки за таких обставин не буде дотримано необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване накладення вказаних санкцій. Такі санкції стануть непомірним тягарем для ТОВ ЦСТ.

Позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідач сам створив для осіб з інвалідністю бар`єри для працевлаштування на підприємстві, висунувши для них вимоги вищі, ніж це передбачено законодавством. Тим самим порушив право осіб з інвалідністю на зайнятість.

Твердження відповідача про те, що у нього на підприємстві з січня по квітень 2020 року, а також у грудні 2020 року працювала особа з інвалідністю, на думку відділення Фонду не можна приймати до уваги та зараховувати відповідачу до встановленого законом нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, оскільки зазначена особа не пропрацювала на підприємстві у відповідача навіть половини звітного року.

Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, яке за змістом є аналогічним змісту відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 25.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 06.07.2022 року відкладено розгляд справи за адміністративним позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю ЦСТ про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

Ухвалою суду від 14.08.2023 року призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 7 вересня 2023 року о 12 год. 30 хв.

Ухвалою від 07.09.2023 суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши подані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Позивач - Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, , місце реєстрації, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: вул. Серова, будинок 1А, місто Маріуполь, Донецька обл., 87528 організаційно-правова форма - державна організація (установа, заклад), дата державної реєстрації: 18.07.1991, дата запису: 06.06.2011. Номер запису: 1 038936.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII (далі - Закон України № 875-XII), спори, що виникають із правовідносин за статтями 19 і 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку. Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді.

Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - відділення Фонду) в своїй діяльності поряд з законодавством керується Положенням про відділення Фонду, затверджене Наказом Фонду соціального захисту інвалідів № 105 від 25.10.2019 р., що визначає основні функції, завдання та повноваження відділення Фонду, до яких належать, зокрема, прийом звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, збір сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, облік заборгованості по сплаті сум адміністративно-господарських санкцій і пені та відповідна позовна робота у судах різних інстанцій.

Враховуючи викладене, позивач є суб`єктом владних повноважень в розумінні ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України та наділений правом звернення до адміністративного суду з даним позовом відповідно до ст. 43, 46 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю ЦСТ зареєстрований та обліковується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом 10146550, місцезнаходження юридичної особи: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Флотська, 125.

08.02.2021 року на адресу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від відповідача надійшов звіт форми № 10-ПОІ «Про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік».

У цьому звіті підприємство зазначило, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (рядок 01) у 2020 році - 10 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (рядок 02) - 1; кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (рядок 03) - 1 особа; фонд оплати праці штатних працівників (рядок 04) 482,8 тис. гри., середньорічна заробітна плата штатного працівника (рядок 05) 48,3 грн.; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (рядок 06) - (прочерк).

26.05.2021 року відділення Фонду направило запит до ГУ ПФУ у Донецькій області щодо отримання інформації про середньооблікову кількість штатних працівників Товариства з обмеженою відповідальністю ЦСТ. Листом ГУ ПФУ у Донецькій області від 10.06.2021 повідомлено, що за інформацією, яка сформована відносно страхувальника Товариства з обмеженою відповідальністю ЦСТ на підставі звітності підприємства про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Форма № Д4), середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу у відповідача становила: за січень 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю; за лютий 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю; за березень 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю; за квітень 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю; за травень 2020 року складала 11 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за червень 2020 року складала 10 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за липень 2020 року складала 10 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за серпень 2020 року складала 9 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за вересень 2020 року складала 9 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за жовтень 2020 року складала 10 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за листопад 2020 року складала 10 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за грудень 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю.

Отже, зважаючи на положення п.п.3.2.5 п.3.2 Інструкції зі статистики кількості працівників та п. 9 Інструкції щодо заповнення форми звітності № ІО-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю», у звітному 2020 році у Товариства з обмеженою відповідальністю ЦСТ середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за 2020 рік склала (11+11+11+11+11+10+10+9+9+10+10+11)/ 12 = 10,33.

При обчисленні виникло дробове число, а відтак воно підлягає округленню до цілого, після коми виникло число 3, тому воно обчислюється в бік зменшення, тобто становить 10 штатних працівників облікового складу за рік.

Ця обставина сторонами не оспорюється.

28.05.2021 року Відділенням Фонду було направлено запит до Маріупольського міського центру зайнятості № 03-13/709 щодо отримання інформації відносно подання відповідачем звітності за формою № 3-ПН, інформації щодо направлення до відповідача осіб з інвалідністю для працевлаштування, інформації про відмови з боку відповідача у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, інформації щодо запропонованих відповідачем в односторонньому порядку умов неповного робочого дня або неповного робочого тижня для осіб з інвалідністю, а також отримання інформації щодо наявності заявок на перекваліфікацію осіб з інвалідністю.

На адресу відділення Фонду надійшла відповідь на вищезазначений запит №07/2257/06-16/21 від 18.06.2021 року, з якої вбачається, що у 2020 році відповідач неналежно інформував центр зайнятості, а саме звітність за формою №3-ПН надавало службі зайнятості не у разі виникнення потреби у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, а лише одноразово - 16.10.2020 року, тоді як потреба у працевлаштуванні осіб з інвалідністю виникла у відповідача вже у травні 2020 року. Також, за інформацією центру зайнятості з боку ТОВ ЦСТ була відмова у працевлаштуванні особі з інвалідністю ОСОБА_1 .

Позивач нарахував відповідачу адміністративно-господарські санкції за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році у розмірі 24 140,00 грн. та пеню за період з 16.04.2021 по 12.10.2021 у розмірі 1 303,20 грн., що підтверджується відповідним розрахунком.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закону № 875-XII) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, частиною 2 статті 19 Закону № 875-XII зобов`язано підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Суд зауважує, що розмір адміністративно-господарської санкції встановлений законодавством у єдиному вимірі - середньої річної заробітної плати. Законом не передбачена можливість його розрахунку пропорційно кількості часу, коли работодавець не виконував покладений на нього обовязок із створення робочих місць для осіб з інвалідністю. Це виключає можливість стягнення штрафу частково або розрахунку його розміру і іншій сумі.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

У зв`язку з цим, суд має перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" № 5067 (далі - Закон № 5067) роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

На виконання пункту 4 частини 3 статті 50 Закону № 5067 наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)". В контексті прийнятого Закону № 5067 та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.

Суд звертає увагу, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа № 806/1368/17, від 20 травня 2019 року у справі № 820/1889/17.

До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю в силу приписів частини 3 статті 17, частини 1 статті 18, частин 2, 3 та 5 статті 19 Закону № 875-ХІІ фактично віднесено укладання трудового договору з осіб з інвалідністю, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (в силу статті 21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов`язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці).

Системний аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:

- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- надавати державній службі зайнятості необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю інформацію у порядку, передбаченому Законом №5067 та Наказом № 316;

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Законом № 875-ХІІ та Порядком № 70;

- у разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

В свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - осіб з інвалідністю.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня 2018 року у справі № 819/639/17, від 20 травня 2019 року у справі № 820/1889/17.

При цьому, Законом № 875-ХІІ також визначено, що працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такої особи з інвалідністю.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми № 3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 року.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 липня 2020 року у справі № 804/4097/18.

Разом з тим, як випливає з приписів частини 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ, до обов`язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування інвалідів, бо саме з цією метою роботодавці зобов`язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію.

Таким чином, передбачена частиною 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку сплатити адміністративно-господарської санкції на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону № 875-ХІІ, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування осіб з інвалідністю, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог частини 3 статті 17, частини 1 статті 18, частин 2, 3 та 5 статті 19 Закону № 875-ХІІ, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити наступні висновки.

- Фонд, центр зайнятості і роботодавець несуть субсидіарну відповідальність за працевлаштування осіб з інвалідністю.

- Обов`язок працевлаштування осіб з інвалідністю, головним чином, лежить на центрі зайнятості, який повинен бути виконаний шляхом визначення кількості вакантних посад для осіб з інвалідністю на підставі поданих звітів роботодавців, проводити пошук та направлення осіб з інвалідністю до роботодавців, у яких наявні вакантні посади.

- Фонд аналізує отримані звіти, проводить перевірки та застосовує санкції, а також інші заходи впливу передбачені законодавством до суб`єктів господарювання, які не виконують нормативів щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю, крім того, зокрема, сприяє у працевлаштуванні осіб з інвалідністю.

- До обов`язків роботодавця належить створення робочих місць для осіб з інвалідністю, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць, працевлаштування осіб з інвалідністю, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості.

- Додатковими доказами належного виконання роботодавцем своїх обов`язків є розміщення на телебаченні, у друкованих чи електронних засобах масової інформації, або у іншій формі оголошень, які містять інформацію про пошук відповідних працівників та підтверджують реальність намірів стосовно здійснення такого працевлаштування, а також підписання договорів співпраці з Державною службою зайнятості стосовно оперативного підбору претендентів на заявлені роботодавцем вакансії.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 817/650/17, від 20 травня 2019 року у справі № 820/1889/17, від 12 липня 2019 року у справі № 812/1126/18.

Судом встановлено, що 08.02.2021 року відповідачем подано до позивача звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2020 рік (форма №10-ПІ), відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2020 році складала 10 осіб, при цьому норматив створення робочих місць для інвалідів становить 1 робоче місце.

Листом ГУ ПФУ у Донецькій області від 10.06.2021 повідомлено, що за наявною у фонду інформацією середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу у відповідача становила: за січень 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю; за лютий 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю; за березень 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю; за квітень 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю; за травень 2020 року складала 11 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за червень 2020 року складала 10 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за липень 2020 року складала 10 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за серпень 2020 року складала 9 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за вересень 2020 року складала 9 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за жовтень 2020 року складала 10 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за листопад 2020 року складала 10 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю; за грудень 2020 року складала 11 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю.

Ця інформація підтверджується наданими відповідачем копіями довідком МСЕК щодо осіб, які працювали у нього впродовж січня-квітня та грудня 2020 року.

При цьому, з відповіді Маріупольського міського центру зайнятості на запит №07/2257/06-16/21 від 18.06.2021 року, вбачається, що у 2020 році відповідач надав звітність за формою №3-ПН - 16.10.2020 року.

На підставі наведеного судом встановлено, що обов`язок підприємства щодо створення нормативу робочого місця для працевлаштування інвалідів у кількості одного робочого місця відповідачем було виконано і у листопаді 2020 року, оскільки був поданий звіт за формою №3-ПН за 2020 рік - 16.10.2020 року.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на протиправну відмову ТОВ ЦСТ у працевлаштуванні особи з інвалідністю ОСОБА_1 . З наданих позивачем доказів взагалі не вбачається підстава для відмови у працевлаштуванні (не надане направлення на працевлаштування з відміткою про відмову та підстави цього). Тому надати правову оцінку такій підставі неможливо.

Відповідно до пункту 3.2.5 Інструкції щодо заповнення форми №10-ПІ, поштова-річна «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів», затвердженої Наказом Мінпраці України за №42 від 10 лютого 2007 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №117/13384 від 13 лютого 2017 року, середньооблікова чисельність працівників за період з початку року (в тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно та діленням одержаної суми на кількість місяців 12 (тобто місяців).

Згідно з п. 3.4 Інструкції, дані щодо середньооблікової кількості штатних працівників, облікового складу (рядок 01), середньооблікової кількості штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (рядок 02), та кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати на робочих місцях (рядок 03), відображається в цілих одиницях. Якщо при обчисленні виникає дробове число, його необхідно округлити до цілого (якщо після коми число 5 і більше, то воно обчислюється в бік збільшення).

З урахуванням того, що обов`язок щодо створення робочого місця для працевлаштування інвалідів у кількості одного робочого місця відповідачем було виконано у січні, лютому, березні, квітні 2020 року (коли особа з інвалідністю працювала), листопаді, грудні 2020 року (коли був поданий звіт до центру зайнятості), - отримано наступний коефіцієнт - 1*6/12=0,5, що шляхом математичного округлення за правилами п. 3.4 Інструкції дорівнює 1. Таким чином норматив робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю протягом звітного 2020 року відповідачем виконано.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено приписів статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а тому відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відсутність у відповідча обов`язку зі сплати основної суми штрафу обумовлює відмову у задоволенні вимоги про стягнення пені у розмірі 1 303,20 грн.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 78, 90, 139, 205, 244-246, 287, 295, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Серова, 1а) до Товариства з обмеженою відповідальністю ЦСТ (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Флотська, 125) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ЦСТ на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, у розмірі 24 140,00 грн. та пеню у розмірі 1 303,20 грн. відмовити.

Повний текст судового рішення складено та підписано 13 вересня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Бєломєстнов О.Ю.