Справа № 400/6650/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/6650/23

Перша інстанція: суддя Фульга А. П.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування вимог,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі ДПС) з вимогами визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ДПС № Ф-71586-17У від 15.08.2019 року на суму 23785,08 грн., визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ДПС №Ф-71586-17-У від 19.02.2020 року на суму 5508,36 грн., визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ДПС №Ф-71586-17У від 16.02.2021 року на суму 37788,74 грн..

В обґрунтування позову було зазначено, що з вимогами відповідача не погоджується, оскільки вони є безпідставними та не відповідають чинному законодавству, в тому числі й Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2020 року №2464-VІ. Позивачка з 12.09.2012 року працювала за трудовим договором і страхувальник сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника, що підтверджується довідкою форма ОК5, а тому вона не зобов`язана була платити єдиний внесок в подвійному вигляді. Позивачка просила задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ДПС подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та задовольнити позов повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що з 26.04.2010 року позивачка перебуває на обліку в ДПС, як платник єдиного внеску.

В період з 26.04.2010 року по 12.09.2012 року позивачка здійснювала підприємницьку діяльність та самостійно подавала звіти і сплачувала передбачені податки та збори, в т.ч. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Також встановлено, що у відповідний період часу позивачка працювала за трудовим договором у ФОП ОСОБА_2 , який, як страхувальник, сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника, що підтверджується довідкою форма ОК5.

Відповідач сформував відносно позивачки наступні податкові вимоги: №Ф-71586-17-У від 15.08.2019 р; №Ф-71586-17-У від 19.02.2020 р; №Ф-71586-17 від 16.02.2021 року, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідне правовое врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

У постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа- підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи- підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

В період з 26.04.2010 року по 12.09.2012 року позивачка перебувала в трудових відносинах з іншим ФОП, на яку були покладені обов`язки щодо систематичної сплати єдиного внеску із заробітної плати позивачки, які роботодавець виконав.

Доходів від провадження підприємницької діяльності у цей період позивачка не отримувала, тому суд прийшов до висновку, що у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачці єдиного соціального внеску та, відповідно, для формування вимог про сплату боргу (недоїмки) у сумі 23785,08 грн. на підставі вимоги №Ф-71586-17-У від 15.08.2019 року, сумі 5508,36 грн. на підставі вимоги № Ф-71586-17-У від 19.02.2020 року, у сумі 37788,74 грн. на підставі вимоги №Ф-71586-17 від 16.02.2021 року, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає вищевказані висновки суду першої інстанції помилковими і такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Положеннями статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) передбачено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб; працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.2 Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно ст.4 Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Платниками єдиного внеску фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах з роботодавцем та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної (підприємницької) діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом не врегульовано.

З аналізу наведених норм у сукупності вбачається, що платниками єдиного соціального внеску, зокрема, є фізичні особи - підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, колегія суддів вважає, що особа, яка провадить незалежну професійну (підприємницьку) діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, однак, на думку суду, лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому ж випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Слід зазначити, що вимога сплачувати єдиний внесок особами, які перебувають на обліку в органах ДПС та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як найманий працівник, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка є обов`язковою до застосування, висловленій в постановах від 27 листопада 2019 року, справа №160/3114/19, та від 04 грудня 2019 року, справа №440/2149/19.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначав, що в період з 26.04.2010 року по 12.09.2012 року позивачка перебувала в трудових відносинах з іншим ФОП, на якого були покладені обов`язки щодо систематичної сплати єдиного внеску із заробітної плати позивачки, які роботодавець виконав.

Колегія суддів вважає вказані посилання в межах даної справи беззмістовними, оскільки згідно розрахунку сум заборгованості позивачки з ЄСВ (т.1 а.с.199-201) вимоги, пред`явлені ОСОБА_1 , стосуються періоду з 2017 по 2020 рік, тобто коли ОСОБА_1 не була найнятим працівником ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується також даними довідки форми ОК5 (т.1 а.с.14).

При цьому, ДПС слушно зазначено з відповідним документальним підтвердженням (т.2 а.с.14, дані з реєстру), що ФОП ОСОБА_2 припинила здійснювати підприємницьку діяльність 31.01.2017 року., що свідчить про неможливість існування трудових відносин позивачки з вказаною особою.

Отже, враховуючи все вищезазначене та з огляду на відсутність доказів як сплати позивачкою мінімального розміру ЄСВ в період за 2017 - 2020 роки, так і доказів припинення позивачкою статусу підприємця у вказаний період, колегія суддів приходить до висновку про наявність у неї обов`язку щодо сплати відповідних сум ЄСВ.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Миколаївській області задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 липня 2023 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування вимог залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук