Справа № 283/270/22
Суддя: Хомич В. М.
Дата ухвалення: 2023-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 283/270/22
Провадження №2-а/283/3/2023
У Х В А Л А

12 вересня 2023 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Хомич В.М., секретар судового засідання Ільніцька С.В., за участю представників позивача адвоката Сидоренка А.О. (в режимі ВКЗ), адвоката Коломійця І.С. (в режимі ВКЗ), адвоката Гарбара К.Г., представника відповідача Кошевського В.С. (в режимі ВКЗ), розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника позивача адвоката Коломійця І.С. про зупинення провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправними та скасування постанов по справах про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

26.01.2021 представник ОСОБА_1 - адвокат Коломієць І.С., який діє в інтересах позивача на підставі Ордера на надання правової допомоги серії КС №909541, звернувся до Малинського районного суду Житомирської області з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати 272 постанови по справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України.

Позовні вимоги серед іншого обґрунтовані тим, що з 06 по 11 січня 2022 року засобами поштового зв`язку на адресу місця проживання позивача надійшли постанови по справах про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані в автоматичному режимі, згідно з якими ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за перевищення нормативних параметрів, зазначених у п.22.5 ПДР України, відповідальність за які передбачена ч.2 ст.132-1 КУпАП. Вказані постанови були винесені посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті щодо ОСОБА_1 , як керівника ТОВ «Юнігран» - власника транспортних засобів. Представник позивача зазначає, що згідно з ч.1 ст.14-3 КУпАП адміністративну відповідальність несе відповідальна особа фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб. Отже, єдиною підставою для притягнення до відповідальності є сам факт перебування ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «Юнігран», за яким рахуються транспортні засоби. При цьому жодних винних дій позивач не вчиняв. Також представником позивача в позові, як підставу оскарження постанов, зазначено, що положення ст.14-3 та ст.132-1 КУпАП порушують принципи індивідуального характеру юридичної відповідальності та принцип правової (юридичної) визначеності, а, відтак, не відповідають вимогам ч.2 ст.8, ст.22, ч.ч.1,2 ст.24, ч.2 ст.61, ст.ст.62, 64 Конституції України.

Ухвалою від 31.01.2022 відкрито провадження за адміністративним позовом та призначено до розгляду у порядку, визначеному ст. 286 КАС України.

12.09.2023 через систему Електронний суд від представника позивача адвоката Коломійця І.С. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, яке мотивоване тим, що позивач звернувся до Конституційного Суду України з конституційною скаргою № 18/277 від 21.08.2023 щодо перевірки на відповідність статті 1, частині другій статті 3, статтям 8, 21, 22, частинам першій, другій статті 24, частинам першій, четвертій статті 41, частині шостій статті 55, першому реченню статті 59, статті 61 Конституції України (конституційність) приписів частини першої статті 14-3, окремих приписів частини другої статті 33, частини другої статті 132-1, частини четвертої статті 279-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 7 грудня 1984 року № 8073Х щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, які зафіксовано в автоматичному режимі. Наразі скарга розподілена судді доповідачу. Окрім того, Конституційним Судом України відкрито конституційне провадження за конституційною скаргою ОСОБА_2 (№ 18/223 від 04.07.2023) про невідповідність частини першої статті 14-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення частині другій статті 61, частині першій статті 62 Конституції України.

Враховуючи викладене, представник позивача вважає, що об`єктивно не можливо розглянути дану справу до вирішення вказаних вище справ в порядку конституційного провадження та набрання рішеннями Конституційного Суду України по ним законної сили.

Представники позивача у судовому засіданні клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення клопотання, доводи виклав у запереченні від 12.09.2023, які зводяться до того, що розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного провадження, зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду; незначна складність справи, тривалий строк та стадія її розгляду в сукупності із зупиненням провадження, зумовлять вкрай неефективне виконання завдань адміністративного судочинства, визначеного ст. 2 КАС України, та порушуватимуть вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколів № 1, 2, 4, 7, 11 щодо розгляду справи судом упродовж розумного строку. Крім того, зупинення розгляду справи призведе до затягування та негативно вплине на наповнення Державного бюджету в частині можливості стягнення коштів на відновлення пошкоджених автомобільних доріг. Представник відповідача також зауважує, що ОСОБА_1 притягнутий до відповідальності як відповідальна особа юридичної особи, а не як фізична особа, а тому у разі визнання неконституційною ст. 14-3 КУпАП, це не матиме впливу на вирішення спору, оскільки не матиме наслідку зворотної дії в часі.

Суд, ознайомившись із доводами клопотання та заперечення на нього, вислухавши позицію представників щодо клопотання, приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.236 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи,що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного,цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.

Зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акту, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи. В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акту не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України (постанова ВС № 826/25204/15 від 12.12.2019).

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до закріпленого у ч. 1 ст. 58 Конституції України принципу щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (абзаци другий, третій пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99). При цьому положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) (пункт 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Отже, закони, інші правові акти або їх окремі положення втрачають чинність у визначений Конституційним Судом України день, але не раніше дня ухвалення ним рішення, за виключенням надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи (стаття 58 Конституції України;Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Суд враховує, що предметом спору у справі, що розглядається, є оскарження постанов про притягнення позивача фізичної особи до адміністративної відповідальності.

На доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 притягнутий до відповідальності як відповідальна особа юридичної особи, а не як фізична особа, а тому у разі визнання неконституційною ст. 14-3 КУпАП, це не матиме впливу на вирішення спору, суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 1-34/2010 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) визначено, що виходячи з конституційного принципу індивідуалізації юридичної відповідальності (частина друга статті 61 Конституції України), правової доктрини, положень Кодексу (статті 9, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 27, 30, 31, 32 Загальної частини та Особлива частина) та своєї правової позиції, за якою "суб`єктом адміністративної відповідальності є лише фізична особа" (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001 у справі про відповідальність юридичних осіб), суб`єктом, який підлягає адміністративній відповідальності в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, є фізична особа.

Позовна заява обґрунтована, зокрема, і тим, що ч. 1 ст. 14-3 КУпАП, яка визначає позивача як суб`єкта відповідальності за адміністративне правопорушення, є неконституційною. Разом з тим, Законом України «Про Конституційний Суд України» визначено, що до виключної компетенції Конституційного Суду України віднесено вирішення питань щодо відповідності положень законів Конституції України.

Представником позивача надано докази, що Конституційним Судом України відкрито провадження за конституційною скаргою ОСОБА_2 (№ 18/223 від 04.07.2023) про невідповідність частини першої статті 14-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення частині другій статті 61, частині першій статті 62 Конституції України.

Процесуальний закон визначає механізм ухвалення судом рішення у разі, якщо суд вважає норму закону такою, що не відповідає Конституції України, та подальше звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України, суд зазначає наступне.

Зазначена процедура, на думку суду, хоч і передбачена законом, однак порядок її реалізації чітко не визначений, адже суд першої інстанції може бути лише ініціатором звернення до Верховного Суду, в той час як питання щодо внесення подання до Конституційного Суду України належить до дискреції Верховного Суду. Натомість реалізація судом першої інстанції обов`язку, визначеного у п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України, щодо зупинення провадження, за умови наявності у провадженні Конституційного Суду України скарги щодо оскарження норми закону, на неконституційність якої вказує позивач, є дієвим механізмом для забезпечення завдань адміністративного судочинства та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Суд не приймає заперечення представника відповідача про те, що зупинення провадження у справі з підстав, визначених у клопотанні, зумовить неефективне виконання завдань адміністративного судочинства та порушуватиме вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколів № 1, 2, 4, 7, 11 щодо розгляду справи судом упродовж розумного строку, адже відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Так само і Конвенція та протоколи до неї гарантують фізичним або юридичним особам, а не суб`єктам владних повноважень держав-учасниць, права, яким відповідають обов`язки державних органів, а тому посилання представника відповідача суб`єкта владних повноважень на норми Конвенції та практику ЄСПЛ є недоречною.

Суд приймає до уваги, що норма ч. 2 ст. 132-1 КУпАП сформульована таким чином, що не визначає одночасно всіх елементів складу даного правопорушення, зокрема, не вказує суб`єкта відповідальності, а тому не може бути самостійною підставою для притягнення до відповідальності, натомість ст. 14-3 КУпАП, яка міститься в Загальній частині Кодексу, встановлює суб`єктів відповідальності за правопорушення, визначені, в тому числі у ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, однак безпосередньо не визначає об`єктивної сторони складу правопорушення. Тобто, вказані норми можуть бути застосовані виключно у взаємозв`язку між собою.

Таким чином, суд вважає, що є підстави для зупинення провадження у справі до набрання рішенням Конституційного суду України законної сили за наслідками розгляду скарги ОСОБА_2 , оскільки, у разі задоволення скарги та визнання такою, що не відповідає Конституції України ч. 1 ст. 14-3 КУпАП, виникнуть підстави для надання вказаній у ній нормі права ретроактивної дії, що виключатиме притягнення позивача до відповідальності за оскаржуваними постановами.

Така позиція суду узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення клопотання та зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 за №18/223 від 04.07.2023; провадження за конституційною скаргою позивача на момент розгляду клопотання не відкрито, тому в цій частині клопотання не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.236, 242, 248, 256, 294, 295 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника позивача адвоката Коломійця Ігоря Сергійовича про зупинення провадження у справі задовольнити частково.

Зупинити провадження у справі № 283/270/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправними та скасування постанов по справах про накладення адміністративного стягнення до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 за №18/223 від 04.07.2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 14-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В решті клопотання відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено 15.09.2023.

Суддя В. М. Хомич