Справа № 420/200/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/200/23

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Національного університету оборони України імені Івана Черняховського на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, в якому позивач просив суд визнати протиправною відмову відповідача щодо виплати компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 30.09.2022 року; зобов`язати Національний університет оборони України імені І. Черняховського нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 30.09.2022 рік; визнати протиправною відмову Національного університету оборони України імені І. Черняховського щодо виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки такого розрахунку; зобов`язати Національний університет оборони України імені І. Черняховського нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за 1492 календарних дні затримки такого розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 14.03.2017 року (був переведений з ВЧ НОМЕР_1 до Національного університету оборони України імені І. Черняховського) по 29.08.2018 рік проходив військову службу на посаді викладача кафедри фізичного виховання спеціальної фізичної підготовки та спорту навчально-наукового центру фізичної підготовки та спортивно-оздоровчих технологій у Національному університеті оборони України імені І. Черняховського. Згідно витягу з наказу начальника Національного університету оборони України імені І. Черняховського від 29.08.2018 року №177 позивача було звільнено з військової служби на підставі наказу першого заступника Міністра оборони України від 15.08.2018 року №43 у запас, 29.08.2018 року посаду здав та був виключений із списків особового складу частини. Вказує, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/9301/21 від 02.08.2021 року відповідачем було виплачено йому 17524,68 гривень індексації грошового забезпечення. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року у справі №420/22121/21 відповідачем було 30.09.2022 виплачено йому 26623,19 гривень індексації грошового забезпечення. Зазначає, що на початку листопада 2022 року позивачу надійшов лист від відповідача, в якому він відмовляється від виплати компенсації втрати частини доходів, а на початку грудня 2022 року позивачу надійшла відповідь від відповідача про те, що виплата середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення неможлива. Позивач вважає такі відмови відповідача протиправними.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 квіня 2023 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправними дії Національного університету оборони України імені І. Черняховського щодо відмови, викладеної у листі від 20.10.2022 року №182/3913, у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року; зобов`язав Національний університет оборони України імені І. Черняховського нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року; визнав протиправними дії Національного університету оборони України імені І.Черняховського щодо відмови, викладеної у листі від 17.11.2022 року №182/4377, у нарахуванні та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; зобов`язав Національний університет оборони України імені ОСОБА_2 нарахувати та виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 30.08.2018 по 30.09.2022 у сумі 95151,36 грн. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та відмовити в позові.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення в частині з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу в Національному університеті оборони України імені І.Черняховського та наказом №177 від 29.08.2018 року був виключений зі списків особового скажу університету та всіх видів забезпечення.

02.08.2021 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили 02.09.2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені І.Черняховського щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року; зобов`язано Національний університет оборони України імені І.Черняховського нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення позивачу 29.09.2021 року виплачено 17524,68 грн індексації грошового забезпечення.

Також, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі №420/22121/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2022 року, позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені І. Черняховського щодо не застосування місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січня 2008 року для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року; зобов`язано Національний університет оборони України імені І.Черняховського нарахувати та виплатити, індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року з урахуванням вже виплачених сум; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення позивачу 30.09.2022 року виплачено 26623,19 грн індексації грошового забезпечення.

Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів, у відповідь на яку отримав лист від 20.10.2022 року №182/3913 (а.с.13), в якому зазначено, що сума нарахованої та сплаченої за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі №420/22121/22 індексації грошового забезпечення у розмірі 26623,19 грн носить разовий характер і не підпадає під визначення доходів у розумінні Закону №2050-ІІІ, за порушенням вплати яких сплачується компенсація. Враховуючи викладене, у університету відсутні правові підстави для нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення.

Також, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, у відповідь на яку отримав лист від 17.11.2022 року №182/4377 (а.с.14), відповідно до якого позивачу зазначено, що у даному випадку відносини між сторонами не є трудовими, а є відносинами між державою і громадянином України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, регулювання яких здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому дія ст.ст.116-117 КЗпП України на зазначені правовідносини не поширюється. Отже, підстав для можливого нарахування та виплати середнього заробітку, передбаченого нормами КЗпП України, немає.

Позивач, ввжаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку та не виплату компенсації, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов в частині, суд першої інстанції виходив з того, що виплата позивачу індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення по справі №420/22121/21 відбулась лише 30.09.2022 року.

Отже, відповідачем допущено порушення встановленого строку виплати індексації грошового забезпечення, а тому у позивача виникло право на отримання компенсації втрати частини доходу за спірний період.

Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки з позивачем на день його звільнення не було проведено усіх необхідних розрахунків, зокрема не виплачено індексацію грошового забезпечення, то позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період з 30.08.2018 року (наступний день після звільнення з Національного університету оборони України імені Івана Черняховського) по 30.09.2022 року (день фактичного розрахунку).

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті середнього грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас суд враховував, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 року (далі - Закон №2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Тобто, з 19.07.2022 року законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

Суд зазначив, що в даному випадку правовідносини щодо розрахунку при звільненні закінчились виплатою відповідачем позивачу 30.09.2022 індексації. Тобто такий розрахунок відбувся в період дії поточної редакції ст.117 КЗпП України.

Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати поточну редакцію зазначеної норми.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (30.09.2022 року), суд вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 30.08.2018 (наступного після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 128 робочих дні.

Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну та з врахуванням принципу співмірності становить 95151,36 грн. (743,37 грн х 128 робочих дні).

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції частково вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України в частині, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог , а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст.2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії;

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за

який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону).

Згідно з пунктом 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

З аналізу наведеного вбачається, що діюче законодавство передбачає обов`язок установи (організації) по виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати виключно у випадку порушення строків виплати повноважній особі доходів, які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

При цьому, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії), а компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом від 20.02.2018 р. по справі №522/5664/17.

Як було зазначено вище, 02.08.2021 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили 02.09.2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені І.Черняховського щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року; зобов`язано Національний університет оборони України імені І.Черняховського нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. На виконання вказаного рішення позивачу 29.09.2021 року виплачено 17524,68 грн індексації грошового забезпечення.

Також, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі №420/22121/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2022 року, позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені І. Черняховського щодо не застосування місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січня 2008 року для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року; зобов`язано Національний університет оборони України імені І.Черняховського нарахувати та виплатити, індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року з урахуванням вже виплачених сум; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. На виконання вказаного рішення позивачу 30.09.2022 року виплачено 26623,19 грн індексації грошового забезпечення.

З аналізу наведеного вбачається наявність доведеного факту безпідставного не нарахування та виплати Національним університетом оборони України імені І.Черняховського індексації грошового забезпечення позивача за період служби з 14.03.2017 року по 28.02.2018 року, яка (виплата) остаточно відбулась 30 вересня 2022 року, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за відповідний період.

На підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо вказаних обставин спірних правовідносин.

Щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно до ст.117 КЗпП України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 суд роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами за результатами судових розглядів, позивач мав право на нарахування та виплату у відповідний період індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2017 року по 30.09.2022 року, водночас лише на виконання відповідних рішень суду позивачу 29.09.2021 року виплачено 17524,68 грн. індексації грошового забезпечення та 30.09.2022 року остаточно виплачено 26623,19 грн. індексації грошового забезпечення (із застосуванням базового місяця січень 2008 року). Вказана дата (30.09.2022 року ) і є датою остаточного розрахунку відповідача з позивачем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

Отже, встановивши при розгляді справи щодо виплати середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України повинен покласти обов`язок щодо нарахування та виплати на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, що, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість по суті вказаних позовних вимог та правомірність визначення судом першої інстанції обов`язку відповідача щодо виплати середнього заробітку позивачу за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Поряд з цим, зобов`язуючи Національний університет оборони України імені І. Черняховського нарахувати та виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 30.08.2018 року по 30.09.2022 року у сумі 95151,36 грн., суд першої інстанції враховував, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 року, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Суд вказав, що з 19.07.2022 року законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

Суд зазначив, що в даному випадку правовідносини щодо розрахунку при звільненні закінчились виплатою відповідачем позивачу 30.09.2022 року індексації. Тобто такий розрахунок відбувся в період дії поточної редакції ст.117 КЗпП України.

Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати поточну редакцію зазначеної норми.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (30.09.2022), суд вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 30.08.2018 (наступного після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 128 робочих дні.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками та зазначає, що дійсно 19.07.2022 року набрав чинності Закон №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.

Водночас, дані спірні правовідносини виникли ще 29 серпня 2018 року, коли після звільнення позивача зі служби з ним не було проведено повний розрахунок, і майже весь період часу (за виключенням періоду з 19.07.2022 року по 30 вересня 2022 року (остаточний розрахунок)) тривання вказаних правовідносин відбулось за попередньої редакції ст.117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями.

Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.

Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне застосовувати в даних спірних правовідносинах законодавчі правила, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, за редакцією статті 117 КЗпП України, яка діяла до 19.07.2022 року, за якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права.

Слід враховувати, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими в постанові від 26 червня 2019 року, справа №761/9584/15-ц.

У вказаній справі касаційний суд з огляду на компенсаторний характер заходів відповідальності у цивільному праві дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20 зазначив, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи те, з чим була пов`язана тривалість періоду заборгованості з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з огляду на принцип пропорційності, приймаючи до уваги наявність спору між сторонами щодо суми виплат при звільненні, а також з огляду на тривалий період між звільненням позивача (29 серпня 2018 року) та звернення ним до суду з позовом щодо виплати індексації (перший позов - травень-червень 2021 року), колегія суддів вважає за належне застосувати в даній справі принцип співмірності при визначенні суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні належний до виплати.

Як встановлено судом першої інстанції, середньоденна заробітна плата позивача складає 743,37 грн. (31221,60 (отримана позивачем заробітна плата)/42 (кількість робочих днів).

Затримка у розрахунку утворилася за період з 30.08.2018 року по 30.09.2022 року, що складає 1023 робочих днів.

Отже, математично середній заробіток за час затримки розрахунку складає 760467,51 грн. (1023 робочих дні х 743,37 грн.).

Колегія суддів зазначає про необхідність врахування співмірності розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з огляду на вказаний принцип співмірності, колегія суддів приходить до висновку про належність до стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у розмірі 44107,11 грн..

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції частково неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права в частині, тому оскаржуване рішення підлягає зміні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Національного університету оборони України імені Івана Черняховського задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року змінити в мотивувальній частині у викладеній редакції.

Викласти абзац 5 резолютивної частини вказаного рішення наступним чином: «Зобов`язати Національний університет оборони України імені І.Черняховського нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 30.08.2018 року по 30.09.2022 року у сумі 44107,11 грн.».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук