Справа № 240/23596/22
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/23596/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Т.О.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

06 вересня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Мокрак С.А.,

представників позивача: Бонюк С.А., Кравчук Н.М.,

представника відповідача: Зеленової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом дочірнього підприємства "Ружин-молоко" до Головного управління ДПС у Житомирській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2022 року позивач, ДП «Ружин-молоко», звернулося в суд з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області (відповідача) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень від 09 лютого 2021 року №4 повністю та №4 в частині.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 25.01.2023 позов задовольнив. Судове рішення мотивоване тим, що позивачем надані всі первинні документи, які відображають реальність господарських операцій з його контрагентами та є підставою для формування податкового обліку, а відповідачем не доведено обґрунтованості висновків перевірки та правомірності оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 09 лютого 2022 року №4. Вважає, що в діях ДП «Ружин-молоко» відсутні порушення пункту 200.4 статті 200 ПК України, оскільки позивачем правомірно включено до складу від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду суму 532137 грн в декларації за липень 2019 року, а тому правові підстави для збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на відповідну суму відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що у ході перевірки встановлено відсутність реально вчиненої господарської операції ДП «Ружин-молоко» по взаємовідносинах з Фізичними особами підприємцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в результаті відсутності у таких матеріальних та трудових ресурсів, що не дозволяє формувати дані податкового обліку, незалежно від спрямованості умислу платника податків учасника відповідної операції.

За результатами проведеної перевірки встановлена невідповідність між наданими позивачем документами та інформацією з бази даних АІС «Податковий блок», що свідчить про неможливість здійснення господарських операцій. Відповідно до інформації, отриманої від Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ названі контрагенти не мають посвідчень водіїв взагалі або не мають посвідчень на право керування транспортними засобами відповідної категорії, які можуть здійснювати перевезення молока, а також не мають відповідних транспортних засобів. Будь-яка інформація про оренду транспортних засобів та найм осіб, які б здійснювали керування транспортними засобами, контрагентами позивача в базі даних АІС «Податковий блок» відсутня.

Також зазначає, що за результатами проведення камеральних перевірок податковим органом були прийняті податкові повідомлення рішення про зменшення від`ємного значення суми податку на додану вартість. Зазначені рішення платник податків не оскаржував, а тому визначені ними суми грошових зобов`язань є узгодженими і підлягали внесенню до рядка 16.3 податкових декларацій з податку на додану вартість.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що в матеріалах справи наявні первинні документи, що підтверджують реальність здійснених господарських операцій та які підтверджують процеси транспортування молока та його поставку. Вважає, що описка з податку на додану вартість не призвела до завищення від`ємного значення з цього податку.

судовому засіданні представники позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просили суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу ГУ ДПС у Житомирській області від 28 жовтня 2021 року №1539-п та на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, пунктів 77.1, 77.2, 77.4 статті 77 та пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку ДП «Ружин-молоко» з питань дотримання вимог податкового, валютного, іншого законодавства за період діяльності з 01 липня 2018 року по 30 вересня 2021 року та законодавства по єдиному соціальному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 липня 2018 року по 30 вересня 2021 року, за результатами якої 24 грудня 2021 року складено акт №13011/06-30-07-14/31826107 (далі Акт перевірки).

В ході перевірки встановлено, що протягом періоду, що підлягав перевірці, позивач мав взаємовідносини з фізичними особами підприємцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за результатами яких до складу витрат включені суми, оплачені названим контрагентам за транспортування молока та його поставку. Оскільки названі контрагенти не подавали звітність форми 1-ДФ, тобто не використовували працю найманих працівників, а звіти форми 20-ОПП не містять об`єктів оподаткування, контролюючий орган дійшов висновку про відсутність факту реального виконання договірних відносин. Внаслідок віднесення позивачем до складу витрат оплачених названим контрагентам сум, такий допустив безпідставне зменшення фінансового результату, що обумовило заниження грошових зобов`язань з податку на додану вартість на суму 3283915,00 грн.

Також контролюючим органом встановлено ДП «Ружин-молоко» не врахувало висновки попередніх актів камеральних перевірок, за результатами яких встановлено завищення значення рядка 21 «Сума від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду» за січень 2019 року на суму 335 грн та липень 2019 року на суму 556982 грн. За результатами зазначених перевірок податковим органом складено податкові повідомлення рішення форми «В4» про зменшення від`ємного значення суми податку на додану вартість від 10 квітня 2019 року № на суму 335 грн. та від 10 жовтня 2019 року № на суму 556982 грн. Такі рішення платник податків не оскаржував, однак відповідні суми до рядка 16.3 податкових декларацій вніс частково на суму 24845 грн. Наведене обумовило завищення податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 532472 грн (335 + 556982 24845).

Під час проведення перевірки працівниками відповідача також встановлено заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість з вартості реалізованого охолоджувача молока DXC АР-0929 ємністю 4000 л на загальну суму 4558 грн.

За результатами розгляду заперечень платника від 11 січня 2022 року на Акт перевірки 02 лютого 2022 року відповідач залишив висновки такого без змін.

09 лютого 2022 року ГУ ДАС у Житомирській області на підставі висновків Акта перевірки прийняв податкові повідомлення рішення:

№4, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 3283915 грн., з яких за основним платежем 3124565 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 159350 грн.;

№4, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 590733 грн, з яких за основним платежем 537030 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 53703 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням платник податків подав скаргу. За результатами її розгляду 09 вересня 2022 року Державна податкова служба України в її задоволенні відмовила, а рішення залишила без змін.

Вважаючи такі рішення протиправними, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема податку на додану вартість, порядок його адміністрування, платники цього податку, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-IV (далі ПК України).

У підпунктах 9.1.1 та 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 ПК України визначено, що податок на прибуток і податок на додану вартість належать до загальнодержавних податків.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1. статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Положеннями пункту 14.1.36 ПК України передбачено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через відокремлені підрозділи, а також через будь - яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, яких відбувається формах, здійснених для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталі (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року № 73, витрати зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати (П(С)БУ16), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року № 73, фінансова звітність бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансовий стан, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16 липня 1999 року №996-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту Закон України №996-ХІV).

Пунктом 135.4 статті 135 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можна дійти висновку, що відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку. При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, витрати, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування (податок на прибуток підприємств), ДП «Ружин-молоко» протягом перевіреного ГУ ДПС у Житомирській області періоду формувало, зокрема, за господарськими операціями придбання протягом 2018 2021 років у контрагентів постачальників товарів та послуг (молока та його перевезення) фізичних осіб підприємців ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за укладеними договорами про надання послуг по транспортуванню молока та проведення закупівлі молока сировини від фізичних осіб.

На підтвердження правомірності зазначених господарських операцій позивач надав до перевірки належним чином оформлені первинні документи (договори, акти про надання послуг, акти звірки, спеціалізовані товарно-транспортні накладні на перевезення молочної сировини, протоколи погодження ціни на молоко і молочні продукти, що надходять в заготівлю, реєстри надходження молока, ветеринарні довідки та паспорти великої рогатої худоби). Зауважень до оформлення зазначених документів податковий орган не висловив. Факт оплати поставленого молока та наданих послуг сторонами визнається.

Укладені договори безпосередньо пов`язані з основним видом господарської діяльності позивача перероблення молока, виробництво масла та сиру.

Заперечуючи щодо можливості постачання ДП «Ружин-молоко» товару та послуг зазначеними контрагентами та стверджуючи про отримання їх безоплатно від невстановлених осіб, ГУ ДПС у Житомирській області виходив з того, що надані первинні документи не підтверджують факт реальності таких господарських операцій.

При цьому, контролюючий орган керувався інформацією, наведеною в листі Територіального сервісного центру МВС №1842 від 21 грудня 2021 року, а саме відсутність інформації про наявність посвідчень водія та транспортних засобів у ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , відсутність інформації про наявність посвідчень водія у ФОП ОСОБА_3 та наявність транспортних засобів у ФОП ОСОБА_6 . Згідно інформації з АІС «Податковий блок» контрагенти позивача не подавали звіти форми 1-ДФ, що свідчить про відсутність у таких найманих працівників.

Тобто, висновок податкового органу про порушення ДП «Рувжин-молоко» податкового законодавства ґрунтується виключно на отриманій з АІС «Податковий блок» та листа Територіального сервісного центру МВС №1842 інформації щодо контрагентів позивача.

Натомість, позивач надав суду копії посвідчень водіїв ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_8 ), ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_9 ).

Також, з метою встановлення факту реального виконання договорів судом першої інстанції, як свідків у судовому засіданні допитані ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Зокрема, ОСОБА_2 підтвердила, що здійснювала закупівлю молока. Спочатку транспортування молока здійснювалось транспортним засобом, що належав її чоловіку, а після його смерті та оформлення спадщини донькою ОСОБА_3

ОСОБА_5 також підтвердила надання позивачу послуг по транспортуванню молока. Зазначила, що керування транспортними засобами здійснював її чоловік та інші наймані працівники, відносини з якими вона не оформлювала.

ОСОБА_6 також підтвердила, що транспортування молока здійснювала самостійно на автомобілях, які брала в оренду у інших фізичних осіб без оформлення відповідних документів.

Допитані судом свідки підтвердили надання позивачу послуг з перевезення молока та його постачання, отримання оплати та оподаткування такої. Також зазначили, що договірні відносини щодо найму осіб, отримання транспортних засобів в оренду та закупівлі молока у письмовому вигляді оформляли.

Отже, за результатами оцінки наданих позивачем належним чином засвідчених копій первинних документів, оформлених відповідно до вимог законодавства у зв`язку з виконанням договірних зобов`язань Фізичними особами підприємцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , бухгалтерської документації, складеної за результатами виконання договорів, а також допиту частини із названих контрагентів як свідків, суд першої інстанції приходить до висновку про реальне здійснення господарських операцій та обґрунтоване і правомірне їх врахування позивачем у податковому обліку.

Відтак, первинні документи підтверджують здійснення позивачем господарських операцій з контрагентами-постачальниками послуг.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

З урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що позивачем надані всі первинні документи, які відображають реальність господарських операцій з його контрагентами та є підставою для формування податкового обліку, а відповідачем не доведено обґрунтованості висновків перевірки та правомірності оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 09 лютого 2022 року №4.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 09 лютого 2022 року №4 в частині визначення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 585719 грн, з яких за основним платежем 532472 грн. та 53247 грн за штрафними (фінансовими) санкціями, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.

Згідно з пунктами 200.1, 200.4 статті 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України, податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Згідно з пунктом 201.12 цієї правової норми, у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, зазначені правові норми не регулюють жодних відносин щодо заповнення податкової звітності з податку на додану вартість та не передбачають жодних правових наслідків порушення порядку їх заповнення. Жодних правових наслідків, в тому числі певна відповідальність, для платника податків, нормами Порядку заповнення декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року №21, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за №159/28289 з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №21) також не передбачено.

Як встановлено судом першої інстанції, підставою для збільшення грошових зобов`язань стало виявлення під час перевірки не врахування позивачем висновків попередніх актів камеральних перевірок за січень та липень 2019 року, за результатами яких встановлено завищення рядка 21 «Сума від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду» відповідно за січень 2019 року на 335 грн та липень 2019 року 532137 грн.

При цьому встановлено, що у декларації з податку на додану вартість за січень 2020 року у рядку 16.3 «Збільшено/зменшено залишок від`ємного значення за розрахунками перевірки контролюючого органу» зазначено «-25180», яка складається з сум 24845 грн та 335 грн, завищення від`ємного значення за липень та січень 2019 року.

Отже, висновок контролюючого органу про неврахування висновків камеральної перевірки за січень 2019 року про завищення суми від`ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на 335 грн спростовується наданою позивачем податковою декларацією з податку на додану вартість за січень 2020 року.

Не врахування інформації, наведеної у названій декларації під час проведення перевірки, представники відповідача пояснити суду не змогли.

Тобто, висновок контролюючого органу про заниження грошових зобов`язань з податку на додану вартість на 335 грн є помилковим.

Разом з тим, згідно наданих представниками сторін під час розгляду справи судом пояснень висновок про завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за липень 2019 року у розмірі 532137 грн обумовлений помилкою під час заповнення додатка 2 до декларації з податку на додану вартість за відповідний період, а саме: сума від`ємного значення визначена як така, що виникла у липні 2019 року, у той час як фактично вона виникла у червні та липні 2019 року.

Водночас встановлено, що та частина від`ємного значення, яка виникла у червні 2019 року, а саме 532137 грн, та зазначена у додатку 2 до декларації у складі суми від`ємного значення, що виникла у липні 2019 року, і визначена контролюючим органом, як сума завищення від`ємного значення за липень 2019 року.

Жодних застережень щодо правомірності включення до складу податкового кредиту сум, зазначених у декларації з податку на додану вартість за липень 2019 року акти перевірки не містять.

Додатково суд зауважував, що наведений в акті камеральної перевірки за липень 2019 року розрахунок суми від`ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) кредиту не відповідає розрахунку, передбаченого у самій декларації.

Зокрема, в акті перевірки зазначено такий розрахунок: рядок 10.1 (сума оплаченого податку на додану вартість при придбанні товарів /послуг за основною ставкою) + рядок 10.2 (сума оплаченого податку на додану вартість при придбанні товарів /послуг за ставкою 7%) рядок 14 (корегування податкового кредиту) рядок 20.2 (сума від`ємного значення, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку).

В той же час, в декларації наведено такий розрахунок: рядок 19.1 (від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (звітного податкового періоду (рядок 17 (усього податкового кредиту) рядок 9 (усього податкових зобов`язань)), що перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001) + рядок 20.3 (зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового періоду (рядок 20 рядок 20.1 рядок 20.2).

Тобто, у визначеному в декларації розрахунку враховуються всі суми, наведені у розділі ІІ «Податковий кредит», а це рядки 10.1, 10.2, 14 та 16 (від`ємне значення, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового періоду) і полягає у значенні рядка 21 попереднього звітного (податкового) періоду.

Однак, під час камеральної перевірки посадовими особами контролюючого органу не враховано значення рядка 16 при проведенні розрахунку суми від`ємного значення.

Отже, допущена описка щодо звітного (податкового) періоду, у якому виникло від`ємне значення, жодним чином не вплинула на правильність розрахунку суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у декларації за липень 2019 року.

Також, правомірність декларування позивачем суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у додатку 2 до зазначеної декларації повністю підтверджується даними самої декларації, зауважень до якої у контролюючого органу не виникло, оскільки перевірками не встановлено порушень відображення показників у відповідних рядках та стовпцях податкової декларації за липень 2019 року.

Таким чином встановлено, що позивачем під час оформлення податкової декларації з ПДВ за липень 2021 року лише допущено технічну помилку (описку) в таблиці 1 додатку №2 до декларації в звітному (податковому) періоді, у якому виникло від`ємне значення, а саме в місяці. Однак, некоректне заповнення звітного (податкового) періоду, у якому виникло від`ємне значення, саме по собі не призвело до формування необґрунтованих сум від`ємного значення і не може бути підставою для його зменшення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивачем не було допущено порушень положень пункту 200.4 статті 200 ПК України стосовно декларування суми від`ємного значення, яке враховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у декларації за липень 2019 року.

Отже, висновок податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства, у зв`язку з допущеною платником податку помилкою при подачі декларації, що виразилась у неправильному зазначені звітного (податкового) періоду, у якому виникло від`ємне значення, є безпідставним.

При цьому, застосування такої відповідальності у вигляді зменшення суми від`ємного значення, яке зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду є неспівмірним до зробленої ним технічної помилки у заповненні декларації.

Також, зважаючи на те, що визначений ПК України строк тривалістю 1095 днів на момент проведення планової перевірки позивача ще не сплинув у контролюючого органу були відсутні правові підстави для висновку про заниження грошових зобов`язань з податку на додану вартість.

Слід також зазначити, що у постанові від 11.09.2018 у справі №810/3697/16 Верховний Суд вказав, що допущення платником податків технічної помилки (описки) при заповненні декларації та додатків до неї не може бути підставою для висновку про завищення бюджетного відшкодування у разі якщо фактична сплата ПДВ підтверджується відповідними первинними документами.

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 (справа №812/1294/17), від 28.08.2018 (справа №810/2744/13-a), від 11.09.2019 у справі №826/11818/13-а, від 15.06.2020 (справа №440/17/19).

Водночас, ПК України вимагається від податкових агентів своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку, своєчасно подавати у строки податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування та усувати самостійно виявлені помилки.

Тобто, податковим правопорушенням є не будь-які арифметичні чи методологічні помилки, а лише ті, які призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, встановлених Податковим кодексом України та іншим законодавством, а саме до невірного формування податкового кредиту та завищення бюджетного відшкодування ПДВ.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладених у постановах від 03.05.2018 у справі №820/4177/17, від 31.07.2018 у справі №824/2675/14-а, від 14.08.2018 у справі №818/1507/17.

Підсумовуючи наведене у своїй сукупності, колегія судді вважає обґрунтованим та законним висновок суду першої інстанції, що в діях ДП «Ружин-молоко» відсутні порушення пункту 200.4 статті 200 ПК України, оскільки позивачем правомірно включено до складу від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду суму 532137 грн в декларації за липень 2019 року, а тому правові підстави для збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на відповідну суму відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 вересня 2023 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.