Справа № 420/5428/22
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/5428/22

Перша інстанція: суддя Радчук А.А.,

повний текст судового рішення

складено 17.05.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

06 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не включення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 новий розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення (з урахування раніше виплаченої суми).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1992 року по 07 жовтня 2019 року він перебував на військовій службі у лавах Збройних Сил України та Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №227 з 07 жовтня 2019 року виключено зі списків особового складу частини.

Однак, як зазначив позивач, при звільненні відповідачем не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку та індексацію грошового забезпечення у зв`язку із чим він вимушений був звернутись до суду. Так, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року по справі № 540/132/21 позов ОСОБА_1 було задоволено, а саме, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року.

На виконання зазначеного рішення Херсонського окружного адміністративного суду 27 травня 2021 року відповідач нарахував та виплатив позивача індексацію грошового забезпечення.

При цьому, позивач стверджує, що відповідачем при розрахунку одноразової грошової допомоги не було включено щомісячну додаткову грошову винагороду та індексацію грошового забезпечення.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, вважаючи, що щомісячна додаткова грошова винагорода та індексація грошового забезпечення повинні бути враховані при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 з 1992 року по 2019 року проходив військову службу в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 .

Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 30.07.2015 року ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.10.2019 року №227 старшого прапорщика ОСОБА_1 , техніка групи слюсарно-механічних робіт технічно-експлуатаційної частини, звільненого наказом командира 11 окремої бригади армійської авіації (по особовому складу) від 01 жовтня 2019 року № 41-PC з військової служби У ЗАПАС відповідно до підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232 ХІІ зі змінами, з 07 жовтня 2019 року виключено зі списків особового складу частини.

Відповідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.10.2019 року №227 наказано, зокрема, виплатити грошову допомогу при звільненні згідно чинного законодавства за 26 (двадцять шість) років календарної вислуги, виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.10.2019 року по 07.10.2019 року.

Вважаючи, що відповідачем у період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року протиправно не нараховувалась та не виплачувалась позивачу індексація грошового забезпечення, останній звернувся до суду.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон № 2011-XII) обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад;

- оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Також, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком (за наявності вислуги 10 років і більше), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Так, підпунктом 2 пункту 1 Постанови №889 Кабінет Міністрів України установив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Як було зазначено вище, позивача звільнено з військової служби на підставі пункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII (у зв`язку із закінченням строку контракту).

На момент його звільнення, його календарна вислуга років складала 27 повних календарних років служби, що дає підстави для отримання ним одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, в склад якого повинна бути включена щомісячна додаткова грошова винагорода на підставі Постанови № 889.

Роблячи такі висновки, колегія суддів керується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17.

Дійсно предметом розгляду даної справи, як вказує скаржник, було питання складу грошового забезпечення військовослужбовців. Проте, на думку колегії суддів, вирішення судовим органом найвищої ланки даного спірного питання є вирішальним при вирішенні даного спору.

Так, приймаючи постанову у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:

«до складу грошового забезпечення з розміру якого обчислюється пенсія, включаються лише щомісячні основні види грошового забезпечення, до яких належать: посадовий оклад, оклад за військовим званням, процентна надбавка за вислугу років, а також щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії. Тобто, при обчисленні пенсії не враховується такий складовий елемент грошового забезпечення як одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць».

Варто відзначити, що Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні, крім зазначеного, вирішила за необхідне відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 10 березня 2015 року (справа № 21-70а15).

Очевидно слід вважати обґрунтованими доводи скаржника, що існує протилежна практика Верховного Суду, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена Постановою №889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога, передбачена статтею 15 Закону № 2011-ХІІ.

Для вирішення питання, яку саму позицію касаційного суду повинен зайняти суд нижчої ланки, колегія суддів використовує висновок Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. у справі № 755/10947/17.

Так, у наведеному рішенні Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що під час вирішення тотожніх спорів, суди мають враховувати саме останню правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду.

Проаналізувавши останню судову практику Верховного Суду, колегія суддів встановила, що постановою від 19 березня 2020 року у справі №820/5286/17, касаційний суд, керуючись наведеною вище постановою Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, зробив наступні висновки.

Суб`єкт владних повноважень, застосовуючи Інструкції №260 та №550, які видані на виконання Постанови № 889, як спеціальні нормативно-правові акти, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення визначаються законом.

Тобто, зміна розміру такої виплати не віднесено до компетенції Міністра оборони України. Таким повноваженням наділений лише законодавець.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

За таких підстав, суд касаційної інстанції вважав, що до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі №826/11679/17, від 08 серпня 2019 року у справі №802/955/17-а, від 19 лютого 2020 року у справі №822/2741/17.

Наведене, на думку колегії суддів, дає підстави вважати, що для вирішення спірних правовідносин у даній справі, слід дотримуватися саме останньої позиції, як Великої Палати Верховного Суду так і Верховного Суду.

Беручи до уваги, що позивачу, останні 24 місяці перед звільненням, додаткова грошова винагорода, на підставі Постанови № 889, нараховувалась і виплачувалась щомісяця, відсутні підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення.

Щодо включення індексації у розрахунок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні слід зазначити таке.

Єдиним доводом апеляції про те, що індексація не повинна враховуватися в складі грошового забезпечення, з якого обраховується одноразова грошова допомога при звільненні, є те, що індексація грошових доходів громадян не відноситься до щомісячних та додаткових видів грошового забезпечення. Будь - яких інших правових аргументів, які б свідчили про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, при вирішенні даної вимоги позивача, відповідачем не наведено.

Оскільки суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляції, на даний аргумент слід надати таку відповідь.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року., що набуло чинності встановлено право позивача на отримання і виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Очевидно, що саме проіндексоване грошове забезпечення повинно бути розрахунковою величиною для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 новий розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення (з урахування раніше виплаченої суми) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді К.В. Кравченко Н.В. Вербицька