Справа № 620/5849/22
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5849/22 Суддя (судді) першої інстанції: Непочатих В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року (повний текст виготовлено 07 грудня 2022 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Чернігівській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Чернігівській області щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2022 рік у кількості 14 діб; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2022 рік у кількості 14 діб.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити повністю в задоволенні позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що ч. 1 ст. 161 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», передбачено, що служба в ССО не належить до жодного з визначених Законом видів військової служби, а порядок проходження служби в ССО не регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Також апелянт зазначає, що ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено чіткий перелік додаткових відпусток, за які роботодавець має виплатити працівникові компенсацію, у разі, якщо така додаткова відпустка працівником використана не була, однак відпустка передбачена п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як учаснику бойових дій не належить до визначеного чинним законодавством вичерпного переліку відпусток, за які у разі звільнення працівникам виплачується грошова компенсація. Окрім того, вказує, що позивач до кінця року може використати додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2022 рік, за місцем іншої роботи.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавали. В суді першої інстанції позиція позивача обґрунтовувалась тим, що при звільненні, відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, чим порушено вимоги Законів України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про відпустки», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, здійснення судом першої інстанції розгляду справи в порядку спрощеного провадження, введення в Україні воєнного стану та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в територіальному управлінні Служби судової охорони у Чернігівській області на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення командування територіального управління Служби судової охорони у Чернігівській області.

Наказом територіального управління № 149 о/с від 26.04.2022 підполковника Служби судової охорони ОСОБА_1 було звільнено зі служби в Службі судової охорони згідно з пп.7 (за власним бажанням) пункту 2 розділу XII Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 № 1052/0/15-19 (а.с.9).

У вказаному наказі зазначено про виплату грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2022 рік за 1 добу, а також вказано, що додаткову відпустку, відповідно до п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (як учаснику бойових дій) у 2022 році не використав.

Вважаючи, що при звільненні відповідач безпідставно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022 роки у кількості 14 діб, які передбачені Законом України «Про відпустки» та Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткову відпустку у 2022 році, а отже набув право на отримання грошової компенсації при звільненні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Служби судової охорони, статус працівників служби, а також порядок проходження служби в судовій охороні визначає Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

Відповідно до частини першої статті 161 Закону № 1402-VIII, Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах.

Співробітникам Служби судової охорони гарантується інший соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України «Про Національну поліцію» для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби судової охорони (ч. 3 ст. 165 Закону № 1402-VIII).

Частиною 2 статті 165 «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 28.08.2020 року № 384 (далі за текстом Порядок № 384) визначають критерії виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони.

Як передбачено абзацом 6 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 384 за невикористану в році звільнення відпустку співробітникам, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки, відповідно до вимог законодавства про відпустки, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого співробітник має на день звільнення зі служби з урахуванням пункту 30 розділу І цього Порядку. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Отже, законом не виключаються випадки, коли співробітниками Служби судової охорони відпустка не буде використана протягом календарного року.

Тобто, у наступному календарному році, у тому числі і за умови, що він є роком звільнення, співробітник Служби судової охорони має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), які не були використані, що тягне за собою право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустка є невикористаними в році звільнення та не може бути залишена без розрахунку зі співробітником Служби судової охорони, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі за текстом Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Приписами статті 5 Закону № 3551-XII установлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Як передбачено п. 12 ст. 12 цього Закону учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням;

3) творча відпустка;

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях;

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; відпустка при народженні дитини;

5) відпустки без збереження заробітної плати.

Таким чином, інші додаткові відпустки, передбачені законодавством належать до щорічних відпусток.

Відповідно до ст.16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Отже, додаткова відпустка, яка передбачена, як п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", так і ст.16-2 Закону України «Про відпустки» є іншою додатковою відпусткою, яка прямо передбачена законодавством, а тому належить до щорічних відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР).

Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення працівника, який має статус учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки (до якої належать також інші додаткові відпустки, передбачені законодавством), а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Наведене спростовує твердження апелянта, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до визначеного законодавством переліку відпусток, за якій працівникам виплачується компенсація при звільненні.

Беручи до уваги, що додаткова відпустка учасникам бойових дій зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік прямо передбачена нормами законодавства, належить до інших додаткових відпусток, які включаються до щорічної відпустки в силу п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки», то при звільненні, позивач набув право на її компенсацію у відповідності до положень ч.1 ст.24 наведеного Закону.

Щодо тверджень апелянта про можливість позивача після звільнення використати додаткову відпустку у разі його працевлаштування в іншому місці, колегія суддів звертає увагу, що в силу ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При вирішення публічно-правового спору, суд адміністративної юрисдикції досліджує законність рішень (дій, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень станом на момент їх прийняття (вчинення, допущення), тобто перевіряє їх правомірність на момент виникнення спірних правовідносин.

Можливі подальші дії позивача жодним чином не впливають на визначений законодавством обов`язок роботодавця провести повний розрахунок з працівником у день його звільнення, в тому числі в частині нарахування і виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (до якої належить і додаткова відпустка учаснику бойових дій).

Колегія суддів зазначає, що право учасника бойових дій на щорічну додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів прямо визначено нормами законодавства і ним не визначено інших умов для набуття права на таку відпустку (окрім наявності відповідного статусу), в тому числі і щодо відпрацювання певної кількості днів у поточному році, за який надається така відпустка.

Положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, від 31.05.2021 у справі № 200/13348/19-а, у справі № 360/4127/19 від 07.05.2020.

Аналіз наведених положень законодавства у своїй сукупності свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги в частині передчасності позовних вимог, оскільки саме на момент свого звільнення зі служби в ССО позивач набув право на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2022 рік, однак відповідачем протиправно не виплачено позивачу таку компенсацію.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до п.2 ч.5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Керуючись ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія судів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Текст постанови складено 13 вересня 2023 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма