Справа № 420/6370/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/6370/23

Перша інстанція: суддя Токмілова Л.М.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (ВЧ НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (ВЧ НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України ( далі ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просив суд стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку при його звільненні 01.08.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок при звільненні, а тому повинен нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки розрахунку. Позивач посилався на статтю 117 КЗпП України (в редакції від 19.07.2022 року), яка встановлює максимальний період виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, а саме 6 місяців, тому просив суд стягнути на його користь грошові кошти за шість місяців затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року позов задоволено частково. Суд стягнув з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 194907,76 грн. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та відмовити в позові.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі в ВЧ НОМЕР_1 на посаді помічника начальника регіонального управління з питань запобігання та виявлення корупції, та був звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України 01.08.2021 року згідно з наказом голови Державної прикордонної служби України від 30.06.2021 року № 609-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При звільненні ОСОБА_1 належний розрахунок із ним не проведено. При цьому, з урахуванням виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022 року у справі № 420/19008/21, останній фактичний розрахунок з ОСОБА_1 проведений лише 06.12.2022 року.

Позивач, ввжаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов в частині, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз відповідних норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Поряд з цим, суд встановив, що позивача звільнено 01.08.2021 року згідно з наказом голови Державної прикордонної служби України від 30.06.2021 року №609-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

06.12.2022 року відповідачем на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022 року у справі №420/19008/21 проведено останній фактичний розрахунок з ОСОБА_1 .

Тобто, період затримки виплати грошової допомоги при звільненні охоплюється з 02.08.2021 року (наступний день після звільнення) по 06.12.2022 року року (зарахування на картковий рахунок позивача грошової допомоги) та становить 492 дня.

Згідно наданої відповідачем довідки про розмір грошового забезпечення позивача, його середній заробіток за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, становив 30252,13 грн., а отже, середньоденне грошове забезпечення становить 720,28 грн. Відповідно, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 354377,76 грн. (720,28 грн. х 492 дня).

Разом з тим, суд звернув увагу на те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (354377,76 грн.) значно перевищує розмір несвоєчасно виплаченої суми грошової допомоги (197774,37 грн.).

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 197774,37 грн (виплачене грошове забезпечення) / 354377,76 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 =55%.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 55% становить: 720,28 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) *0,55 *492 (кількість днів затримки розрахунку) = 194907,76 грн.

Враховуючи принцип пропорційності, сформульований та застосований Верховним Судом в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, середній заробіток за час затримки, який підлягає нарахуванню на користь ОСОБА_1 разом із податками i зборами складає 194907,76 грн.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог , а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 суд роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач мав право на нарахування та виплату у відповідний період грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а також на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації невикористаної щорічної основної відпустки при звільненні з військової служби, грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні з військової служби, грошової допомоги на оздоровлення при наданні щорічної основної відпустки за 2020 та 2021 роки виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022 року у справі №420/19008/21 ОСОБА_1 проведено вищевказані виплати у сумі 197774,37 грн. лише 06.12.2022 року. Вказана дата і є датою остаточного розрахунку відповідача з позивачем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

Отже, встановивши при розгляді справи щодо виплати середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України повинен покласти обов`язок щодо нарахування та виплати на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, що, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість по суті вказаних позовних вимог та правомірність стягнення судом першої інстанції з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права.

Слід враховувати, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими в постанові від 26 червня 2019 року, справа №761/9584/15-ц.

У вказаній справі касаційний суд з огляду на компенсаторний характер заходів відповідальності у цивільному праві дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20 зазначив, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи те, з чим була пов`язана тривалість періоду заборгованості з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з огляду на принцип пропорційності, приймаючи до уваги наявність спору між сторонами щодо суми виплат при звільненні, колегія суддів вважає правомірним застосування в даній справі судом першої інстанції принципу співмірності суми стягнутого середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні саме в розмірі 194907,76 грн..

При цьому, суд першої інстанції чітко та системно мотивував обрахунок вказаної суми з урахуванням істотності частки у розмірі 55% та з посиланням на відповідну практику касаційного суду, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача з приводу того, що рішення суду першої інстанції не є співмірним та не відображає баланс між інтересами робітника та роботодавця.

Окремо колегія суддів враховує значний обсяг порушених прав позивача (що встановлено судовим рішенням у справі №420/19008/21) в частині не нарахування та не виплати у відповідний період грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а також ненарахування та невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації невикористаної щорічної основної відпустки при звільненні з військової служби, грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні з військової служби, грошової допомоги на оздоровлення при наданні щорічної основної відпустки за 2020 та 2021 роки виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року.

Вказаний обсяг порушених прав прямим чином вплинув на компенсаторний характер відшкодування позивачу за рішенням суду у справі №420/19008/21, що, в свою чергу, безпосередньо вплинуло і на розмір обрахованого стягнутого середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, тобто виключно протиправні дії відповідача призвели як до значних виплат позивачу за рішенням суду, так і до взагалі виникнення обов`язку сплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку.

Доводи апеляційної скарги, якім була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (ВЧ 1550) - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук