Справа № 420/1738/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/1738/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Турецької І.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної установи Північна виправна колонія (№90) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2023 року, прийняте у складі суду судді Харченко Ю.В. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи Північна виправна колонія (№90) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної установи Північна виправна колонія (№90), в якому позивач просила суд визнати протиправною бездіяльність Державної установи Північна виправна колонія (№90) щодо не здійснення виплати всіх сум, належних при звільненні ОСОБА_1 , та стягнути з Державної установи Північна виправна колонія (№90) на користь ОСОБА_1 належні їй при звільненні: 4 713,60 грн. грошового забезпечення за відпрацьовані дні у березні 2022 року; 42 956,64 грн. компенсації за невикористані дні щорічних відпусток; 17 898,58 грн. допомоги на оздоровлення; 111 866,25 грн. одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; визнати протиправною бездіяльність Державної установи Північна виправна колонія (№90) щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна та зобов`язати Державну установу Північна виправна колонія (№90) здійснити розрахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна; стягнути з Державної установи Північна виправна колонія (№90) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 92 049,30 грн. за період з 16.03.2022 по 16.09.2022.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи Північна виправна колонія (№90) щодо не здійснення виплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зобов`язано Державну установу Північна виправна колонія (№90) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 належні їй при звільненні одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи Північна виправна колонія (№90) щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна. Зобов`язано Державну установу Північна виправна колонія (№90) здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що через неповне дослідження обставин справи, суд першої інстанції виключив можливість задоволення вимог в частині стягнення грошового забезпечення за відпрацьовану частину березня 2022 року, навіть частково, та неправомірно відмовив позивачу у задоволенні цієї позовної вимоги, яка підлягає задоволенню. Апелянт зазначає, що на момент звільнення з нею не проведено усіх розрахунків, зокрема і щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, адже частина компенсації за невикористані дні щорічних відпусток виплачена у квітні 2022 року, а не в березні 2022 року. Апелянт зауважує, що вона має право на отримання одноразової грошової допомоги на оздоровлення, при цьому суд дійшов помилкового висновку про необхідність наявності рапорту на її виплату та відмовив у задоволенні вказаної вимоги. Окрім того, апелянт вважає, що оскільки з 15 березня 2022 року і до моменту подання апеляційної скарги з нею не було проведено повний розрахунок, наявні правові підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 16.03.2022 по 16.09.2022.

Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, просить у задоволенні вимог апеляційної скарги у вказаній частині відмовити, а рішення суду у відповідній частині залишити без змін.

Крім того, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Державна установа Північна виправна колонія (№90) звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що визначення судом першої інстанції як незаконну бездіяльність державної установи «Північна виправна колонія (№90)» щодо невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби позивачу, є незаконним, оскільки у керівництва установи реально відсутній доступ до первинної бухгалтерської документації та особових справ персоналу установи (поновити зазначену документацію наразі не має можливості), а зазначений факт є наслідком військової агресії Російської Федерації проти України. Щодо грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, на думку апелянта, наразі установа не має можливості встановити розмір грошової компенсації за неотримане речове майно, за який період виникнуло таке право у позивача на отримання компенсації за неотримане речове майно та взагалі встановити чи має право позивачка на отримання зазначеної компенсації. Крім того, апелянт вважає, що позивачем було пропущено встановлений ч.5 ст. 122 КАС України строк звернення до суду, чому судом першої інстанції не надано належної правової оцінки.

Позивач надала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині часткового задоволення позовних вимог, просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у відповідній частині залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходила службу в органах Державної установи Північна виправна колонія (№90) та 15 березня 2023 року, відповідно до Наказу Державної установи Північна виправна колонія (№90) від 14.03.2023 року № 35/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 , позивача було звільнено з Державної установи Північна виправна колонія (№90), відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про національну поліцію».

Відповідно до Наказу № 35/ОС від 14 березня 2023 року вислуга років ОСОБА_1 на дату звільнення склала: 25 років 06 місяці 16 днів (у календарному обчислені), та 32 роки 09 місяців 09 днів (у пільговому обчислені). Також, вищезазначеним Наказом зазначено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби військової служби контрактом, та за особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992р. № 393 виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги на день звільнення складає: 25 (двадцять п`ять) років 06 (шість) місяців 16 (шістнадцять) днів. Відповідно до пункту 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» на день звільнення провести нарахування за невикористані щорічні чергові відпустки за 2021 рік у кількості 45 діб, за 2022 рік у кількості 7 діб; та за додаткову відпустку, як мати, що виховує дитину без батька за 2021 рік, 2022 рік у кількості 20 (двадцять) діб.

З матеріалів справи вбачається, що на звернення представника позивача щодо виплати всіх сум грошового забезпечення, належних їй при звільненні, відповідач - Державна установа Північна виправна колонія (№90), Листом № 317/ВС від 26.12.2022 року повідомила ОСОБА_1 , що враховуючи відсутність первинної бухгалтерської документації, особових справ персоналу установи, наказів по особовому складу установи та інше, надати запитувану інформацію щодо розрахунку при звільнені, а також підтверджуючих документів (розрахункові листи із зазначенням усіх сум до виплат за період 2021-2022 рр., повідомлення про розрахунок), наразі не є можливим..

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не виплати ОСОБА_1 в день звільнення всіх сум грошового забезпечення, належних їй при звільненні, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття Наказу № 35/ОС від 14 березня 2023 року Державною установою Північна виправна колонія (№90) проведено з позивачем усі необхідні розрахунки, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки, грошового забезпечення за відпрацьовані дні у березні 2022 року. Щодо виплати допомоги на оздоровлення, суд дійшов висновку, що для отримання допомоги для оздоровлення особа повинна звернутися з відповідним рапортом, який погоджується фінансовою службою, водночас оскільки жодних доказів подання позивачем рапорту про виплату їй допомоги на оздоровлення до суду не подано, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку що Державна установа Північна виправна колонія (№90) на день звільнення ОСОБА_1 мала обов`язок здійснити з нею повний розрахунок включно з одноразовою грошовою допомогою у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років служби, а також здійснити виплату позивачу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна. Крім того, в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку, що наведені позовні вимоги є передчасними, та відповідно задоволенню не підлягають, оскільки відсутні докази того, що з позивачем був проведений остаточний розрахунок.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно ч.5 ст.25 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року, з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України наказом Міністерства юстиції України № 925/5 від 28.03.2018, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 377/31829 від 28 березня 2018 року затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, що додається (далі - Порядок № 925/5).

Відносно позовних вимог про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вислуга років обчислюється відповідно до Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою КМУ від 17.07.1992 року №393 (далі- Порядок №393).

Відповідно до п. 10 Постанови №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з Наказу № 35/ОС від 14 березня 2023 року вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги на день звільнення складає: 25 (двадцять п`ять) років 06 (шість) місяців 16 (шістнадцять) днів, відтак суд робить висновок, що позивач має право на отримання грошової допомоги при звільненні.

Факт не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні підтверджується випискою з банківського рахунку позивача за 2022 року, наявного в матеріалах справи, та не спростовано жодним доказом відповідачем.

Посилання відповідача на втрату первинних документів бухгалтерського обліку у контексті обставин даної справи не спростовує право позивача на отримання відповідної одноразової грошової допомоги при звільненні.

Враховуючи те, що позивач на час звільнення мала календарну вислугу 25 років 6 місяців 16 днів, що безпосередньо вказано і в наказі відповідача № 35/ОС від 14 березня 2023 року, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що Державна установа Північна виправна колонія (№90) на день звільнення ОСОБА_1 мала обов`язок здійснити з нею повний розрахунок включно з одноразовою грошовою допомогою у розмірі 25% місячного грошового забезпечення, а розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні повинен здійснюватися із 25 повних календарних років служби, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Відносно позовних вимог про виплату ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2022 рік, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до п. 1, 3 глави 14 розділу II Порядку №925/5, особам рядового і начальницького складу один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір допомоги для оздоровлення, включаються посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячні види грошового забезпечення, які мають постійний характер, на які має право особа рядового чи начальницького складу на день підписання наказу про надання цієї допомоги, та премія, розрахована відповідно до пункту 22 розділу І цього Порядку.

Відповідно до п. 4 ч. 2 Наказу Міністерства юстиції України від 13.09.2021 No3226/5 «Про затвердження Змін до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України», внесено зміни в абзацах перших пунктів 2 глав 14, 15 слова «наказу відповідного органу управління вищого рівня згідно з рапортами цих осіб з урахуванням пункту» замінити словами «згідно із пунктом».

Після внесення цих змін, і на даний момент, абз. 1 п. 2 глави 14 розділу II Порядку № 925/5 має такий зміст: «Виплата допомоги для оздоровлення особам рядового і начальницького складу здійснюється на підставі наказу органу або установи, а начальникам цих органів або установ - згідно із пунктом 24 розділу І цього Порядку.».

Жодної вимоги про написання рапорту особою рядового і начальницького складу для отримання одноразової грошової допомоги на оздоровлення не передбачено, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність наявності рапорту на виплату грошової допомоги на оздоровлення та відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо виплати допомоги на оздоровлення за 2022 рік.

Відносно позовних вимог про виплату ОСОБА_1 належних їй при звільненні: грошового забезпечення за відпрацьовані дні у березні 2022 року та компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.17 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом МЮУ від 28.03.2018 №925/5, визначено, що грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу виплачується за поточний місяць раз на місяць до 20 числа (з урахуванням пункту 11 цього розділу)

При виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів цього місяця (п.8 розділу 1 Порядок № 925/5).

Відповідно до розрахункового листа Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» за березень 2022 року від 22.02.2023 року №28/9-165/Нпр/ВС, ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у розмірі 4691,35 грн. за відпрацьовані 15 календарних днів у місяці березні.

Також, судом встановлено, що відповідно до карткового рахунку позивача, вбачається, що ОСОБА_1 перераховано на картковий рахунок Приватбанку 4620,98 грн. грошового забезпечення за відпрацьовані дні у березні 2022 року, з урахуванням утримання ПДФЛ та військового збору.

При цьому, судом критично сприймаються власні розрахунки позивача, та твердження відносно того, що Державна установи Північна виправна колонія (№90) не виплатила ОСОБА_1 грошового забезпечення за відпрацьовані дні у березні 2022 року 4713,60 грн., оскільки вищенаведені доводи позивача документально жодним чином не доведені, та до того ж, спростовані відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Крім того, згідно із ч. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Закон України «Про відпустки» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» встановлюються такі види відпусток, зокрема, щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

В силу вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Розділом 22 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України № 925/5 від 28.03.2018 передбачено, що днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно разом із премією, встановленою у порядку, визначеному главою 13 цього розділу, за результатами оперативно-службової діяльності за останній місяць служби.

За невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення.

У разі звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину чергової відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримала особа рядового або начальницького складу за дні чергової відпустки.

Отже, у зв`язку із звільненням з Державної кримінально-виконавчої служби України позивач має право на компенсацію за невикористані дні відпустки.

Так, відповідно до змісту Наказу № 35/ОС від 14 березня 2023 року Державної установи Північна виправна колонія (№90), вбачається, що відповідно до пункту 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» на день звільнення наказано провести нарахування за невикористані щорічні чергові відпустки за 2021 рік у кількості 45 діб, за 2022 рік у кількості 7 діб; та за додаткову відпустку, як мати, що виховує дитину без батька за 2021 рік, 2022 рік у кількості 20 (двадцять) діб.

Згідно розрахункового Листа за квітень 2022 року від 22.02.2023 року № 28/9-164/Нпр/ВС, виданого Державною установою Північна виправна колонія (№90), та карткового рахунку позивача, вбачається, що ОСОБА_1 перераховано на картковий рахунок Приватбанку 38 814, 42 грн. компенсації за невикористані щорічні та додаткові відпустки у кількості 72 днів в розмірі 44511,12 грн.

Суд зазначає, що під час звільнення зі служби, особа має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної або додаткової відпуски, водночас в даному випадку таку виплату позивач отримав на підставі відомостей зазначених у розрахунковому Листі за квітень 2022 року від 22.02.2023 року № 28/9-164/Нпр/ВС.

Таким чином, з наведеного вбачається, що на час прийняття Наказу № 35/ОС від 14 березня 2023 року Державною установою Північна виправна колонія (№90) проведено з позивачем усі необхідні розрахунки, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки

При цьому, суд не приймає до уваги власні розрахунки позивача, та посилання на те, що Державна установи Північна виправна колонія (№90) не виплатила компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток у розмірі 15 250,76 грн., оскільки вищенаведені доводи документально жодним чином не доведені.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Відносно позовних вимог в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а також грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду прийнято постанову від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Для вирішення вказаного правового питання Верховний Суд у наведеній постанові визначив правову природу такої компенсації та строки її виплати.

Судова палата, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла до такого.

Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Враховуючи визначену у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 26 травня 2021 року у справі №380/5093/20, від 30 серпня 2021 року у справі №520/7668/20 та від 12 жовтня 2021 року у справі №380/6200/20, від 23 червня 2022 року у справі №540/2001/21.

Крім того, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина п`ята статті 122 КАС України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 240/532/20.

Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу 22.03.2022 року видано грошовий атестат №21 (вих.№28/08-2120/Сбл), відповідно до якого визначено фактично виплачені позивачу суми при звільненні.

Таким чином, місячний строк звернення до суду обраховується з 22 березня 2022 року, водночас, адміністративний позов було надіслано до суду першої інстанції 31 січня 2023 року, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, що не було враховано судом першої інстанції.

Водночас, поновлюючи позивачу строк звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зареєстрована, проживала та несла службу у м. Херсоні, яке перебувало в окупації. На утриманні позивача є малолітня донька та з метою збереження життя, нормального психологічного стану свого та дитини, після звільнення, позивачка виїхала з України 12 квітня 2022 року і повернулась лише 04 грудня 2022 року, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами

Колегія суддів зазначає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Апеляційний суд наголошує, що навіть з урахування того, що позивач повернулась до України 04 грудня 2022 року і з наведеної дати мала об`єктивну можливість звернутись до суду з адміністративним позовом, що зокрема підтверджується і фактом подання відповідачу відповідної заяви 12 грудня 2022 року, однак своє право реалізувала лише 31 січня 2023 року.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, зокрема у період з 04 грудня 2022 року які б унеможливили своєчасне звернення до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Зазначені норми права визначають підстави для залишення адміністративного позову без розгляду у разі пропуску строку звернення до суду без поважних причин.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для залишення позовних вимог в частині стягнення з Державної установи Північна виправна колонія (№90) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та в частині виплати грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна без розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної установи Північна виправна колонія (№90) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи Північна виправна колонія (№90) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким адміністративний позовом ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи Північна виправна колонія (№90) щодо не здійснення виплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язати Державну установу Північна виправна колонія (№90) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 належні їй при звільненні одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи Північна виправна колонія (№90) щодо не виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2022 рік.

Зобов`язати Державну установу Північна виправна колонія (№90) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2022 рік.

Позовні вимоги в частині стягнення з Державної установи Північна виправна колонія (№90) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та в частині виплати грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна залишити без розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної установи Північна виправна колонія (№90) (73032, м. Херсон, вул. Некрасова, 234, )) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 1610,40 грн. (одна тисяча шістсот десять гривень сорок копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: І. О. Турецька

Суддя: Л. Є. Зуєва