Справа № 420/8277/23
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2023-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8277/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29 листопада 2019 року;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29 листопада 2019 року;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29 листопада 2019 року;

визнати протиправною та скасувати вимогу форми «Ф» №16134-52 від 15 квітня 2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що податкові повідомлення-рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, прощені (анульовані) кредитором. Оскільки заборгованість позивача не була погашена станом на 01.01.2014 року, а операція з прощення (анулювання) кредиту здійснена після 01.01.2015 року, спірні правовідносини підпадають під дію пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України. Вказує, що курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника та не підлягає оподаткуванню.

Крім того, податкова вимога направлена на адресу: АДРЕСА_1 , замість вірної: АДРЕСА_2 .

Процесуальні дії.

Ухвалою судді від 17.04.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

20.04.2023 року до суду за вхід. №ЕП/13744/23 надійшла заява на виконання ухвали з доказами сплати судового збору.

Ухвалою суду від 24.04.2023 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

12.05.2023 року за вхід.№15347/23 надійшов відзив на позов, в якому наголошується на правомірності прийнятих ППР, з дотриманням процедури проведення перевірки та правильності проведення розрахунку податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

28.05.2023 року за вхід.№ЕП/18434/23 надійшла відповідь на відзив, де представником позивача стверджується про порушення процедури вручення податкової вимоги через надсилання останньої за невірною адресою та невірного визначення суми основної суми боргу (кредиту) і, як наслідок, протиправності ППР.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

22.04.2019 року за вхід.№21286/10/15-32 податковим органом отримано листа АТ «УкрСиббанку» від 16.04.2019 р. №14-2-02/25578 та повідомлення про анулювання боргу ОСОБА_1 , в якому визначено, що банком прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості, а саме:

суми основного боргу (кредиту) 14078,54 доларів США, що складає 376462,52 грн. по курсу НБУ станом на 04.11.2016 року;

суми процентів 4425,07 доларів США, що складає 113258,90 грн. по курсу НБУ станом на 04.11.2016 року.

Судом встановлено, що 01.10.2019 року Головним управлінням ДПС в Одеській області направлено на адресу ОСОБА_1 наказ №486 від 27.09.2019 р. та повідомлення від 01.10.2019 р. №156/3304 про проведення 21.10.2019 року документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання податкового законодавства щодо своєчасності, достовірності, повного нарахування та сплати сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу, отриманого платником податку, як додаткове благо, за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 року.

Також ОСОБА_1 запропоновано надати всі необхідні документи щодо отриманої від АТ «УкрСиббанку» інформації про отриману суму з ознакою доходу « 126» (додаткове благо) у вигляді анульованої основної суми кредитної заборгованості у розмірі 376462,52 грн., сплати податку та відображення даної суми у річній податковій декларації.

Вказаний лист (трек-номер: 68 9) було повернуто до Головного управління ДПС в Одеській області з зазначенням причин повернення.

На підставі наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки №486 від 27.09.2019 року Головним управлінням ДПС в Одеській області проведено перевірку з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору фізичною особою ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт перевірки від 29.10.2019 року №246/15-32-1-04/ НОМЕР_1 .

Згідно висновків акта перевірки, позивачем порушено:

1. пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168, пп. 168.1.3 п. 168.1 ст. 168, пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 179.7 ст. 179, пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 Кодексу, не надана декларація про майновий стан і доходи за 2017 рік, занижено податок на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 67763,25 грн.;

2. п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, занижено зобов`язання з військового збору, що підлягає сплаті до бюджету за 2016 рік, у сумі 5646,94 грн.

Акт перевірки від 29.10.2019 року №246/15-32-13-04/ НОМЕР_1 було направлено позивачу за адресою: АДРЕСА_3 та 03.12.2019 року було повернуто до Головного управління ДПС в Одеській області з зазначенням причин повернення (трек-номер: 68 9).

На підставі акту від 29.10.2019 року №246/15-32-13-04/ Головним управлінням ДПС в Одеській області складено:

податкове повідомлення-рішення № від 29 листопада 2019 року, яким ОСОБА_1 збільшено грошове зобов`язання з військового збору за податковим зобов`язанням на 5646,94 грн., за штрафними санкціями на 1411,74 грн.;

податкове повідомлення-рішення № від 29 листопада 2019 року, яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у розмірі 170 грн.;

податкове повідомлення-рішення № від 29 листопада 2019 року, яким ОСОБА_1 збільшено грошове зобов`язання з податку на фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування, за податковим зобов`язанням на 67763,25 грн., за штрафними санкціями на 16940,81 грн.

Податкові повідомлення-рішення були направлені позивачу за адресою: АДРЕСА_3 та 02.01.2020 року були повернуті до Головного управління ДПС в Одеській області з зазначенням причин повернення (трек-номер: 68 0).

15.04.2020 року Головним управлінням ДПС в Одеській області винесено податкову вимогу №16134-52 про сплату податкового боргу на суму 92213,26 грн.

Податкова вимога направлена ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером: 68 2, отримана 23.05.2020 р. «особисто».

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно із приписами статті 75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків (підпункт 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).

Підстави проведення документальних позапланових перевірок визначено у пункті 78.1 статті 78 ПК України.

Відповідно до пункту 78.4 статті 78 Податкового кодексу України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Як встановлено судом та не заперечується і позивачем, податковим органом прийнято відповідний наказ №486 від 27.09.2019 року.

Згідно зі статтею 79 Податкового кодексу України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Із матеріалів справи встановлено, що 01.10.2019 року Головним управлінням ДПС в Одеській області направлено на адресу ОСОБА_1 наказ №486 від 27.09.2019 р. та повідомлення від 01.10.2019 р. №156/3304 про проведення 21.10.2019 року документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання податкового законодавства щодо своєчасності, достовірності, повного нарахування та сплати сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу, отриманого платником податку, як додаткове благо, за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 року.

В свою чергу, конверти з поштовим відправленням, якими позивачу була направлена вказана кореспонденція, повернулись відправнику із зазначенням у довідці про причини повернення.

Також суд вказує, що пункт 45.1 статті 45 Податкового кодексу України передбачає, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (п.42.2 ст. 42 Податкового кодексу України).

У постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 640/8096/19 Верховний Суд виходив з того, що надіслане контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення.

У постанові від 12 серпня 2020 року у справі №160/2116/19 Верховний Суд також зазначав, що у разі обрання податковим органом способу надіслання кореспонденції поштою та якщо поштова служба не може вручити платнику податків відповідного документа, такий відповідно до абзацу шостого пункту 42.4 статті 42 ПК України вважається врученим у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивач згідно з положеннями Податкового кодексу України був повідомленим про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки.

З урахуванням встановлених в цій справі обставин та правового регулювання спірних правовідносин, відповідних правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, суд доходить висновку, що контролюючим органом не було порушено процедуру повідомлення позивача про проведення перевірки, що в свою чергу тягне відповідні правові наслідки такої, зокрема прийняття податкових повідомлень-рішень за її результатами.

Згідно з правовою позицією, що висловлена колегією суддів у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року (справа №826/17123/18, адміністративне провадження №К/9901/25669/19), оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень платник податків може посилатись на порушення порядку проведення такої перевірки (наказу), яким судами, поряд із встановленими в ході перевірки порушеннями податкового та/або іншого законодавства, має бути надана правова оцінка в першу чергу.

У постанові від 08 вересня 2021 року у справі №816/228/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні та проведенні перевірки може бути підставою позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому, підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та, відповідно, на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Натомість, судом при розгляді даної справи не встановлено неправомірності дій контролюючого органу при призначенні та проведенні перевірки.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Так, при вирішення даної справи, судом враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.08.2023 р. у справі №160/17914/21.

Щодо твердження позивача про неправомірність віднесення суми прощеної (анульованої) кредитором заборгованості до складу оподаткованого доходу як додаткового блага на підставі абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що 22.04.2019 року за вхід.№21286/10/15-32 податковим органом отримано листа АТ «УкрСиббанку» від 16.04.2019 р. №14-2-02/25578 та повідомлення про анулювання боргу ОСОБА_1 , в якому визначено, що банком прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості, а саме:

суми основного боргу (кредиту) 14078,54 доларів США, що складає 376462,52 грн. по курсу НБУ станом на 04.11.2016 року;

суми процентів 4425,07 доларів США, що складає 113258,90 грн. по курсу НБУ станом на 04.11.2016 року.

У підпункті 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України встановлено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

В абзаці «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року), в свою чергу, передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Одночасно, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» №321-VIII від 09.04.2015 року, положення якого набрали чинності 07.05.2015 року, передбачено, що підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» доповнено пунктом 8, у відповідності з яким не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 01.01.2014.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Отже, з метою оподаткування, доходи, отримані платником податку у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, та суми прощеної (анульованої) кредитором у розмірі різниці, розрахованої відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, слід розглядати окремо.

За змістом наведених положень, у разі якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до п.8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Таким чином, боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Судом встановлено, що позивачу анульовано, в тому числі, основну суму боргу у розмірі 14078,54 доларів США, що складає 376462,52 грн. по курсу НБУ станом на 04.11.2016 року.

Суд зауважує, що метою запровадження положень пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України є фактична реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Однією з таких преференцій, встановлених у пункті 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, є невіднесення до додаткового блага платника податку і невключення до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу прощених (анульованих) кредитором сум курсової різниці та процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами. Курсова різниця обчислюється як різниця між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеною за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Тобто, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.

В силу колізійного принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше, до правовідносин, які виникли у зв`язку із прощенням банками з 1 січня 2015 року боргу позичальникам за кредитами в іноземній валюті, які не було погашено до 1 січня 2014 року, та валюту зобов`язання, за якими було змінено з іноземної на національну, застосовуються норми пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Застосування вимог абзацу «д» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України має місце виключно у випадку перевищення суми прощеного (анульованого) кредитором боргу над сумою курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 року у справі №821/1594/17, у постанові від 19.07.2019 року у справі №826/4240/18.

Судом не встановлено наявності доказів (договорів, додаткових угод тощо), які б підтвердили факт реструктуризації кредитних зобов`язань позивача. Сторонами також не надано до суду доказів зміни валютних зобов`язань за даним договором з іноземної на національну.

Отже, підстави для застосування пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України в даному випадку відсутні.

При встановленні обставин щодо того, із чого складається сума анульованої (прощеної) заборгованості ОСОБА_1 (тіло кредиту, проценти, пеня, штрафні санкції), та зазначення, що проценти, пеня, штрафні санкції не є додатковим благом судом враховано, що проценти, пеня та штрафні санкції не були враховані контролюючим органом при визначені грошового зобов`язання з податку на доходи з фізичних осіб та військового збору.

Згідно з пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

У відповідності до підпункту 165.1.55 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такий дохід: основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року; сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

За наведених обставин, суд вважає прощену суму основного боргу - додатковим благом, в розумінні пп. «д» п.п. 164.2.17 п.164.2. ст.164 Податкового кодексу України, що, в свою чергу, підтверджує правомірність дій відповідача щодо нарахування податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті за результатами річного декларування за податковим повідомленням-рішенням № від 29 листопада 2019 року.

Встановлене судом також свідчить і про правомірність податкового повідомлення-рішення № від 29 листопада 2019 року.

Щодо обов`язку подання платником податку річної декларації про майновий стан і доходи суд зауважує, що відповідно до пункту 179.1 статті 179 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.

Щодо донарахованого військового збору, суд вказує, що Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Таким чином, отримання позивачем доходу у вигляді додаткового блага, є підставою для нарахування позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту).

Отже, враховуючи зазначене та висновок суду, що відповідачем вірно визначено суму податкового зобов`язання несплаченого позивачем, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 29 листопада 2019 року є законним та обґрунтованим.

Щодо визнання протиправною та скасування вимоги форми «Ф» №16134-52 від 15 квітня 2020 року.

Вказана позовна вимога є похідною від первинних позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, а отже також задоволенню не підлягає.

Щодо твердження представника позивача про направлення податкової вимоги за невірною адресою, суд зазначає, що дійсно вимога форми «Ф» №16134-52 від 15 квітня 2020 року направлена за адресою: АДРЕСА_1 , яка не є адресою реєстрації позивача.

Позивач, згідно паспорта серії НОМЕР_2 , з 01.08.2011 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Саме на цю адресу і надсилались попередні листи податкового органу (наказ з повідомленням, акт перевірки та податкові повідомлення-рішення), проте жодний з них не було отримано позивачем.

Натомість, податкова вимога, надіслана на адресу: АДРЕСА_1 , отримана позивачем 23.05.2020 р. «особисто», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за трек-номером: 68 2.

Принаймні, позовна заява не містить заперечень щодо отримання вимоги.

Враховуючи вище викладене, оскільки доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Керуючись ст.ст. 2-9, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення підписано 12.09.2023 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній черговій відпустці.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Головне управління ДПС в Одеській області (адреса: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ЄДРПОУ ВП:44069166, телефон: , електронна пошта: )

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.