Справа № 465/2740/22
Суддя: Мартинишин М. О.
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

06.09.2023 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мартинишин М.О.

за участю секретаря Кондрашин В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про скасування постанови по справі про адміністративне порушення -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із позовом довідповідача Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові про скасування постанови по справі про адміністративне порушення та з врахуванням уточнених вимог поданих представником позивача(а.с.159-160), просив скасувати постанову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові по справі про адміністративне порушення від 22.12.2021 року №165-а, а відповідальність за яке передбачене ч.6 ст.96 КУпАП, і закрити справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 ; стягнути з місцевого бюджету міста Львова на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 34 000 гривень та стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 4 050,60 гривень.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що із постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни стало йому відомо про виконавче провадження №68752429 з примусового виконання постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові по справі про адміністративне правопорушення відносно нього від 22.12.2021 №165-а. Оскільки, про протокол про адміністративне правопорушення та вказану постанову до того часу нічого не було відомо, такі отримав 23.05.2022 у відповідь на запит до відповідача Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові.

Як вбачається з Постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові по справі про адміністративне правопорушення від 22.12.2021 №165-а (далі також Постанова №165-а), його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.6 ст.96 КУпАП.

Водночас із вказаним рішенням суб`єкта владних повноважень погодитися неможна, оскільки таке не відповідає фактичним обставинам, постанова прийнята за відсутності належних доказів, які б підтверджували вчинення ним адміністративного правопорушення, постанова винесена не на підставі, що передбачені Конституцією та законами України, із порушенням прав та свобод позивача.

Разом з тим, 09.08.2022 року йому стало відомо про списання 09.06.2022 року приватним виконавцем Шелінська Ю.А. з банківського рахунку позивача 38 050,60 грн. у виконавчому провадженні №68752429 з примусового виконання оскаржуваної постанови Інспекції ДАБК у м.Львові. При чому, 34 000 грн. це сума штрафних санкцій відповідно до оскаржуваної постанови.

Таким чином, 34 000 грн. списано на користь місцевого бюджету м.Львова, а 4 050,60 грн. на користь приватного виконавця.

Відтак зазначає, що у разі задоволення судом даного позову, оскаржувана постанова буде скасована, тоді отримані на підставі цієї постанови кошти підлягають поверненню позивачу, адже підстава, на якій вони були отримані відпала. У зв`язку з чим, просить уточнений позов задоволити

Ухвалою судді Франківського районного суду м.Львова від 15.06.2022 року поновлено поновити пропущений строк звернення до суду та відкрито провадження у справі.

Відповідно до ст. 163 КАС України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

08.08.2022 року від представника відповідача Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові (далі - ІДАБК) подано по справі відзив на адміністративний позов, до якого він позов повністю заперечує, з обґрунтуванням підстав та долучених доказів. Просив відмовити в задоволені позовних вимог до ІДАБКв повному обсязі.

19.09.2022 року та 15.12.2022 року від представника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2 адвокатом Репак В.В. подані по справі письмові пояснення на позовну заяву та заяву про збільшення позовних вимог, до яких він просив відмовити в задоволенні позову позивача до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 4 050,60 гривень.

04.04.2023 року від представника відповідача ІДАБК надійшли додаткові пояснення по справі,до яких щодо поданої представником позивача заяви про уточнення позовних вимог та нотаріально посвідченої заяви написану ОСОБА_3 від 25 січня 2023 року заперечує, просив відмовити в задоволені позову позивача.

Ухвалою суду від 06.09.2023 року позовну заяву в частині позовних вимог до відповідача приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни, а саме про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 4 050,60 гривень залишено без розгляду.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені

про дату, час і місце цього засідання. Однак по справі від учасників справи подані наступні клопотання(заяви), а саме: від представник позивача клопотання від 05.09.2023 року, в якому він просив відкласти розгляд справи у зв`язку із зайнятістю іншому судовому засіданні; від представника відповідача Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові заява від 06.09.2023 року про наполягання на ухвалення судового рішення у даній справи за відсутністю сторін та про розгляд справи без його участі, від представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області заява від 25.08.2023 року, в якій він просив відкласти розгляд справи з можливістю подати відзив на позовну заяву.

З огляду поданого клопотання представника позивача та поданої заяви представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області суд вбачає, що такі клопотання є безпідставні, необґрунтовані та без поважних причин такі були заявлені, з метою затягування розгляду даної справи.

За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для ухвалення рішення.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, належним чином повідомленого про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи, відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та відзив на позовну заяву, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити, з таких підстав.

Предметом оскарження у даній справі є постанова №165-а від 22.12.2021 року по справі про адміністративне правопорушення за ч.6 ст.96 КУпАП, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17 000 гривень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою КМ України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено ст. 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Згідно з статтею 244-6 КУпАП органи державного архітектурно-будівельного контролю розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил під час будівництва, порушенням законодавства під час планування та забудови територій та невиконанням законних вимог (приписів) посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю (статті 96, 96-1 (крім частин третьої - п`ятої), частини перша та друга статті 188-42).

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлює Закон України від 17.02.2011 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і далі у тексті цієї постанови в редакції, чинній станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин), який також спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів (преамбула до цього Закону).

За визначенням понять, наведених у пункті 4 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовником є фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Суб`єктами містобудування, у розумінні приписів частини другої статті 4 цього ж Закону, є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

4-1) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування);

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Пунктом 3 частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля», підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви (частина перша, абзац перший частини другої статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною сьомою статті 34 цього ж Закону встановлено, що виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (суб`єктів містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності встановлює Закон України від 14.10.1994 №208/94-ВР «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», за загальними положеннями якого, наведеними у статті 1 цього Закону, правопорушеннями у сфері містобудівної діяльності є протиправні діяння (дії чи бездіяльність) суб`єктів містобудування - юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Вчинення суб`єктами містобудування правопорушень у сфері містобудівної діяльності тягне за собою відповідальність, передбачену цим та іншими законами України.

Згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», на підставі якої у спірних правовідносинах прийнято спірну постанову, суб`єкти містобудування, які є замовниками будівництва об`єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за такі правопорушення :виконання будівельних робіт без отримання дозволу на їх виконання: на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми наслідками (СС2), - у розмірі трьохсот сімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Частиною першою статті 4 вищезазначеного Закону передбачено, що порядок накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1995 №244 затверджено Порядок накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, який під час розгляду цієї справи у касаційному порядку застосовується в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин.

За правилами абзаців першого, третього, четвертого та шостого пункту 3 Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності штрафи накладаються на суб`єктів містобудування - юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - суб`єкти містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

У разі відмови суб`єкта містобудування в отриманні документів (протокол, постанова та документи, які підтверджують факт правопорушення), які є підставою для притягнення його до відповідальності, документи надсилаються суб`єкту містобудування рекомендованим листом з повідомленням або через електронний кабінет.

Належним підтвердженням факту надіслання документів рекомендованим листом з повідомленням є розрахунковий документ відділення поштового зв`язку щодо оплати послуг з доставки рекомендованої поштової кореспонденції.

Надіслання рекомендованим листом з повідомленням документів, які є підставою для притягнення до відповідальності, за адресою місцезнаходження (місця проживання) суб`єкта містобудування, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, вважається належним врученням зазначених документів незалежно від факту їх отримання суб`єктом містобудування.

Пунктом 10 Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності встановлено, що уповноважена посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю складає протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності у двох примірниках, один з яких надається під підпис суб`єкту містобудування, що притягається до відповідальності за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, не пізніше трьох робочих днів з дня складення акта перевірки такого суб`єкта містобудування.

Протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності підписується особою, яка його склала, суб`єктом містобудування, який притягається до відповідальності за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, а також свідками (у разі наявності).

У разі відмови суб`єкта містобудування, який притягається до відповідальності за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, від підписання протоколу або ознайомлення з ним уповноважена посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю, що складає протокол, робить про це відповідну відмітку в ньому.

Суб`єкт містобудування, який притягається до відповідальності за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які є його невід`ємною частиною, а також викласти мотиви своєї відмови від його підписання (пункт 13 Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності).

Згідно з пунктом 17 цього ж Порядку справа може розглядатися за участю суб`єкта містобудування, який притягається до відповідальності, або його уповноваженого представника, експертів, інших осіб.

Відомості про час і місце розгляду справи повідомляються суб`єкту містобудування, який притягається до відповідальності, та іншим особам, які беруть участь у розгляді справи, не пізніше як за три доби до дня розгляду справи.

Неприбуття суб`єкта містобудування у визначений час і місце не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 22 Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності визначено, що за результатами розгляду справи посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю, до повноважень якої належить розгляд справ, приймає одну з таких постанов:

1) постанову про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності (далі - постанова про накладення штрафу);

2) постанову про закриття справи щодо накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності (далі - постанова про закриття справи).

Постанову про накладення штрафу та постанову про закриття справи відповідно до статті 5 Закону може бути оскаржено суб`єктом містобудування, щодо якого її винесено, до суду протягом 15 днів з дня її винесення з повідомленням про таке оскарження поштою або через електронний кабінет у той самий строк органу державного архітектурно-будівельного контролю, який виніс відповідну постанову (пункт 28 Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності).

Окрім цього, спірні у справі правовідносини врегульовані нормами статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з абзацами першим, другим якої державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Державний архітектурно-будівельний контроль замовників будівництва, які є фізичними особами, здійснюється відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» з урахуванням особливостей правового статусу таких осіб. Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вищенаведених норм постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 №553 затверджено Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (застосовується судом у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п.2 цього ж Порядку, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням:

1) вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації,будівельних норм, стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції;

2) порядку здійснення авторського і технічного нагляду, ведення загального та (або) спеціальних журналів обліку виконання робіт (далі - загальні та (або) спеціальні журнали), виконавчої документації, складення актів на виконані будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи;

3) інших вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, правилами та проектною документацією, щодо створення об`єкта будівництва.

За змістом пункту 7 вказаного вище Порядку однією з підстав для проведення позапланової перевірки є, зокрема, виявлення факту самочинного будівництва об`єкта.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у присутності суб`єктів містобудування або їх представників, які будують або збудували об`єкт будівництва (абзац перший пункту 9 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю).

За приписами підпункту 2 пункту 11 вищезгаданого Порядку посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час проведення перевірки мають право складати протоколи про вчинення правопорушень, акти перевірок та накладати штрафи відповідно до закону.

Суб`єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, має право:

вимагати від посадових осіб органу державного архітектурно-будівельного контролю дотримання вимог законодавства;

перевіряти наявність у посадових осіб органу державного архітектурно-будівельного контролю службових посвідчень;

бути присутнім під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю;

за результатами перевірки отримувати та ознайомлюватись з актом перевірки, складеним органом державного архітектурно-будівельного контролю;

подавати в письмовій формі, зокрема через електронний кабінет, свої пояснення, зауваження або заперечення до акта перевірки, складеного органом державного архітектурно-будівельного контролю за результатами перевірки (пункт 13 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю).

Відповідно до п.14 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю,, суб`єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, зобов`язаний:

допускати посадових осіб органу державного архітектурно-будівельного контролю до проведення перевірки за умови дотримання ними порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю;

одержувати примірник припису органу державного архітектурно-будівельного контролю за результатами здійсненого планового чи позапланового заходу;

виконувати вимоги органу державного архітектурно-будівельного контролю щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності;

надавати документи, пояснення в обсязі, який він вважає необхідним, довідки, відомості, матеріали, зокрема через електронний кабінет, з питань, що виникають під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно з положеннями пунктів 16, 17 та 21 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю за результатами державного архітектурно-будівельного контролю посадовою особою органу державного архітектурно-будівельного контролю складається акт перевірки відповідно до вимог, установлених цим Порядком.

У разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, крім акта перевірки, складається протокол, видається припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил або припис про зупинення підготовчих та/або будівельних робіт (далі - припис).

Якщо суб`єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, не погоджується з актом перевірки, він підписує його із зауваженнями, які є невід`ємною частиною такого акта.

У разі відмови суб`єкта містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, підписати акт перевірки та припису, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю робить у акті відповідний запис.

У разі відмови суб`єкта містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, від отримання акта та припису, вони надсилаються йому рекомендованим листом з повідомленням.

Матеріалами справи підтверджується, у період з 25.10.2021 року по 05.11.2021 року ІДАБК було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, за результатами якої складено акт від 05.11.2021 року № 661-пп; протокол про адміністративне правопорушення від 05.11.2021 року щодо позивача за ч. 6 ст. 96 КУпАП; припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт від 05.11.2021 року; припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 05.11.2021 року.

Під час перевірки було зроблено висновок, що ОСОБА_1 виконано будівельні роботи без дозвільних документів на право виконання будівельних робіт на об`єкті будівництва по АДРЕСА_1 , чим порушено вимоги п. 3 ч. 1 ст. 34, ч.1 ст.37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 5 Порядку виконання підготовчих і будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 466 від 13 квітня 2011 року.

22 грудня 2021 року ІДАБК винесено постанову №165-а, якою притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 96 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17000 гривень за проведення будівельних робіт за адресою: м.Львів вул. Ярославенка, 36 без відповідного документу, який дає право на виконання будівельних робіт, а саме на ріні 4-го поверху збудовано сходовий марш та площадка, на рівні даху багатоквартирного житлового будинку встановленні дверні блоки та не завершено конструкцію стін.

ОСОБА_1 не погодився із притягненням його до адміністративної відповідальності постановою ІДАБК №165-а від 22 грудня 2021 року та звернувся до суду з адміністративним позовом, що розглядається.

За правилами пункту 3 частини 1 статті 34 закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

У пункті 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2015 року № 747) вказано, що будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та:

подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта;

видачі замовнику дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля відповідно до Закону України «Про оцінку впливу на довкілля».

Відповідно до приписів частини 6 статті 96 КУпАП виконання будівельних робіт без дозволу на їх виконання, вчинене щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми наслідками (СС2), тягнуть за собою накладення штрафу від тисячі до тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На переконання суду, певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Зокрема, у рішенні у справі «Сутяжник проти Росії» (№ 8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. У цій справі рішення арбітражного суду, яке набрало законної сили, було скасовано в порядку нагляду з припиненням провадження у справі суто з підстави того, що спір не підлягав розгляду арбітражними судами, хоча у подальшому вимоги заявника були задоволені судом загальної юрисдикції. Ухвалюючи рішення ЄСПЛ виходив з того, що, хоча як принцип, правила юрисдикції повинні дотримуватися, однак, враховуючи обставини даної справи, була відсутня соціальна потреба, яка б виправдовувала відступлення від принципу правової визначеності.

Таким чином, «правовий пуризм» на відміну від обставин «істотного та непереборного характеру» завжди призводить до порушення принципу правової визначеності; «правовий пуризм» - невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд; «правовий пуризм» може носити як добровільний характер й проявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, не допускаючи відступ від правових приписів.

Суд вважає, що зазначений підхід підлягає застосуванню і стосовно оцінки адміністративним судом рішень суб`єктів владних повноважень, особливо тих, які стосуються значного суспільного інтересу, зокрема, питань благоустрою та містобудування, екології, безпеки, конституційних прав та свобод громадян тощо.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2018 у справі №826/11106/17, від 28.10.2018 у справі №826/14749/16, від 25.03.2020 у справі №805/4508/16-а та від 31.03.2021 у справі №620/2520/20, а згодом був застосований Верховним Судом і у постанові від 19.05.2021 у справі №210/5129/17, правовідносини у якій є подібними до тих, які виникли й у справі, що розглядається.

Питання скасування адміністративних актів з підстав їх процедурних недоліків досліджувалося Верховним Судом, зокрема, й у постанові від 03.12.2021 у справі №369/7844/17.

У цій постанові Верховний Суд вказував, що процедурні порушення, в залежності від їх характеру, можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не зумовлюють впливу на нього.

Суд наголошував, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справа №813/1790/18.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Водночас, суд наголошує на тому, що відповідно до копії супровідного листа ІДАБКвід 08.11.2021 року № 0006-вих-103809, позивачу було надіслано акт від 05.11.2021 року № 661-пп, протокол про адміністративне правопорушення від 05.11.2021 року, припис про зупинення підготовчих і будівельних робіт від 05.11.2021 та припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 05.11.2021 року за 7 днів до розгляду справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності. Ці документи отримано ним 15 грудня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 820(а.с.67-69).

Крім цього, розгляд справи про адміністративне порушення будо призначено на 16.11.2021 року в приміщенні Інспекції, однак, внаслідок неотримання адресатом повідомлення про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, розгляд такої було відкладено спочатку на 30.11.2021 року о 15 год. 00 хв., а згодом на 22.12.2021 року о 15 год. 00 хв. в приміщенні ІДАБК, що також підтверджується листами № 0006-вих-108572 від 18.11.2021 року і № 0006-вих-113581 від 01.12.2021 року, які надіслано позивачу поштою, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 064 та №363(а.с.70-74).

22 грудня 2021 року на розгляд справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності позивач не з`явився без зазначення будь-яких поважних причин.

На підставі зазначеного акта перевірки та протоколу винесено оскаржувану позивачем постанову, яка була належно направлена позивачу 24.12.2021 року, що підтверджується супровідним листом ІДАБК№ 0006-вих-122694 від 24.12.2021 року, а також рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 336(а.с.77-80).

Системний аналіз положень законодавства, дозволяє стверджувати, що замовником будівництва є особа, яка має легітимний намір щодо здійснення нового будівництва (реконструкції, капітального ремонту існуючого об`єкта) на належній їй земельній ділянці (щодо належного їй об`єкта) та виразила такий намір шляхом подання відповідної заяви, та у встановленому Законом порядку отримала дозвільний документ.

За відсутності дозвільного документа будівництво об`єкта вважається таким, що здійснено самочинно, що є самостійною підставою для проведення перевірки. У такому разі перевірці підлягає відповідний об`єкт самочинного будівництва з метою підтвердження факту самочинності будівництва та виявлення особи, яка таке будівництво здійснила.

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права міститься й у постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №826/10130/18.

Ця ж правова позиція була застосована Верховним Судом й під час розгляду справи №814/1109/16 у постанові від 30.03.2021, у якій, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, якими підтверджено самочинний характер об`єкта будівництва, який перевірявся, колегія суддів дійшла висновку про те, що перевірка фактично здійснювалась органом державного архітектурно - будівельного контролю на об`єкті, який кваліфіковано саме як самочинний, а тому у такому випадку відповідач мав усі правові підстави для призначення та проведення перевірки.

У цій же постанові колегія суддів наводила раніше висловлену правову позицію Верховного Суду (постанова від 26.01.2021 у справі №826/10130/18), згідно з якою відповідальність за зведення самочинно збудованого об`єкта несе саме особа, яка здійснила таке будівництво, за замовчуванням - особа, яка є власником самочинно реконструйованого об`єкта або власником чи користувачем земельної ділянки, на якій проведено нове будівництво.

До того ж, суд підкреслює, що позапланова перевірка, ініційована органом державного архітектурно - будівельного контролю з підстав виявлення фактів самочинного будівництва, як це було у спірних у цій справі відносинах, проводиться відносно об`єкта такого будівництва, а не щодо конкретного суб`єкта містобудування, встановлення (виявлення) якого й належить здійснити під час проведення такого заходу контролю.

Разом з тим, ані Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», ані Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин) не визначали обов`язку органу державного архітектурно-будівельного контролю попередньо повідомляти суб`єкта містобудування про намір проведення позапланового заходу. Від суб`єкта владних повноважень відповідно до вимог законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, вимагалось лише пред`явлення службового посвідчення та направлення на перевірку безпосередньо перед проведенням такої перевірки. Вказане також узгоджується і з пунктом 7 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, що слугують підставами для проведення позапланової перевірки, як відповідного способу виявлення або підтвердження факту порушення суб`єктом містобудування норм чинного законодавства.

Крім того, законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачено чіткого порядку попереднього повідомлення суб`єкта містобудування про проведення позапланової перевірки як обов`язкової передумови її проведення, однак, для забезпечення присутності уповноваженого представника під час проведення такої, відповідач в рамках підготовки до проведення позапланової перевірки повинен вчинити дії щодо повідомлення суб`єкта містобудування про її проведення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю у подібних правовідносинах містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №813/578/17, від 15.01.2020 у справі №818/1617/16, від 20.05.2020 у справі №813/3463/16 та від 19.05.2021 у справі №210/5129/17.

Суд звертає увагу й на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №280/1736/19, згідно з якими відсутність на об`єкті будівництва, який перевіряється, суб`єкта містобудування, що обізнаний про намір проведення такої перевірки, не може бути перешкодою для реалізації контролюючим органом своїх повноважень у сфері державного нагляду (контролю).

У цій же постанові Верховного Суду наголошено, що посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю мають право на безперешкодний доступ на місце будівництва об`єкта та до об`єктів, що підлягають обов`язковому обстеженню, тоді як суб`єкт містобудування має лише право, а не обов`язок, бути присутнім при проведенні позапланового заходу контролю й це право реалізується ним самостійно, на власний розсуд, суб`єктивно.

Отже, реалізуючи самостійно і на власний розсуд право участі при проведенні перевірки, суб`єкт містобудування самостійно обирає, чи приймати йому участь у заході державного архітектурно - будівельного контролю та на якій саме стадії його проведення - безпосередньо під час здійснення контрольного заходу, або на стадіях оформлення його результатів, надання письмових пояснень та заперечень на акт перевірки та інші документи, оформлені контролюючим органом за результатами проведеного заходу, які обов`язково надаються суб`єкту містобудування або у визначених законом випадках надсилаються йому засобами поштового зв`язку або через електронний кабінет.

За таких обставин суд вважає, що позивач з суб`єктивних причин не реалізував своє право на участь у проведенні перевірки й свідомо ухилився від отримання документів, оформлених за її результатами, у зв`язку з чим суд констатує, що ІДАБК, направляючи ці документи рекомендованим листом з повідомленням, діяла правомірно та у відповідності з вимогами законодавства як того вимагає пункт 3 Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності та пункт 21 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю у випадку відмови від отримання цих документів.

За змістом цих же норм, надіслання вищезгаданих документів, рекомендованим листом з повідомленням за адресою місця реєстрації(проживання) суб`єкта містобудування, що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області(а.с.28), вважається належним їх врученням незалежно від факту отримання таких суб`єктом містобудування.

Такі обставини, з урахуванням приписів пункту 3 Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, вказують, що документи, які є підставою для притягнення до відповідальності за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, вважаються врученими позивачу незалежно від факту їх отримання останнім. Ці документи вважаються врученими за законом.

Разом з тим, Верховним Судом неодноразово викладались висновки щодо застосування норм права, якими врегульовано процедуру розгляду справи про відповідальність у сфері містобудівної діяльності, зокрема, в частині належного повідомлення про день, час та місце розгляду такої справи.

Так, у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №210/954/17(2-а/210/64/17), від 14.11.2019 у справі №815/1570/16, від 06.12.2019 у справі №804/7725/17, від 24.12.2019 у справі №360/403/19, від 20.02.2020 у справі №161/15661/16-а та від 17.08.2021 у справі №520/2624/2020 наводиться правова позиція про те, що обов`язковою умовою розгляду справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності є повідомлення особи, щодо якої розглядається справа, про час та місце розгляду справи не пізніше ніж за три доби до дня розгляду справи. Крім того, у разі неотримання протоколу про правопорушення та інших документів, на підставі яких особа притягується до відповідальності, такі документи мають бути надіслані рекомендованим листом з повідомленням. При цьому обов`язок повідомляти особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три днів до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа. З`ясовуючи поінформованість особи про час та місце розгляду справи, суд також повинен зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності. Ухилення від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, не можуть бути підставою для скасування постанови.

Суд звертає увагу й на правову позицію, викладену, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №809/1031/16, відповідно до якої якщо заявлені позивачем (суб`єктом приватного права) в обґрунтування позову та підтверджені під час розгляду адміністративної справи недоліки у документах, пов`язаних з проведенням перевірки у сфері дотримання, зокрема, вимог містобудівного законодавства, носять формальний характер та не спростовують виявлених під час перевірки порушень, вони не можуть слугувати самостійною підставою для скасування результатів перевірки в цілому. При цьому суди мають детально дослідити питання дотримання суб`єктом владних повноважень встановленого порядку проведення перевірки, причин допущених цим суб`єктом порушень (якщо такі мали місце) та надати правову оцінку виявленим правопорушенням з боку суб`єкта, що перевірявся.

Оскільки представником ІДАБКна об`єкт будівельних робіт розташований за адресою АДРЕСА_1 не було встановлено жодних дозвільних документів на проведення будівельних робіт, а під час здійснення позапланової перевірки суб`єктом містобудування не було надано таких документів, а відтак встановлено представником ІДАБК, що позивачем здійснюється проведення даних будівельних робіт із порушенням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, внаслідок чого посадовою особою ІДАБКбуло складено акт № 661-пп від 05.11.2021 року, у якому відображено дані обставини. Отже, ці роботи здійснювались саме позивачем, що й відображено у акті перевірки.

Вищенаведені обставини спростовують доводи позивача про безпідставне і необґрунтоване визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 6 ст. 96 КУпАП.

Щодо покликання позивача про невідповідність виявленого в протоколі правопорушення до диспозиції адміністративного правопорушення, що посадовою особою інспекції в протоколі про адміністративне правопорушення від 05.11.2021 року, то суд вважає було допущено технічну описку вказавши про порушення суб`єктом містобудування п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замість п. 3 ч. 1 ст. 34 даного Закону, що спростовується та підтверджується актом №661-пп від 05.11.2021 року складеним за результатами перевірки у якому визначено клас наслідків будівництва СС2(а.с.49-58). Також, дані обставини були враховані керівником органу державного архітектурно будівельного контролю при розгляді матеріалів справи про адміністративне правопорушення за результатами розгляду яких винесено оскаржувану постанову де вказано, що суб`єктом містобудування порушено саме п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» відповідальність за яке передбачена ч. 6 ст. 96 КУпАП.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності № 200807492 від та акту прийомупередачі від 13.09.2020 року(а.с.81-82), квартира АДРЕСА_2 , перебуває у приватній власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 12.10.2017 року та враховуючи, що ОСОБА_1 є власником такої квартири, він не є суб`єктом правопорушення, передбаченого частиною 6 статті 96 КУпАП.

Щодо подання представником позивача нотаріально посвідчену заяву написану ОСОБА_3 від 25.01.2023 року(а.с.161) та із змісту якої вбачається, що будівельні роботи на рівні четвертого поверху та даху багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які стали підставою притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , були проведені саме ним після усної домовленості з позивачем, який на момент проведення будівельних робіт без отримання відповідних для цього дозвільних документів був власником приміщення.

З огляду долученої заяви від ОСОБА_3 від 25 січня 2023 року, то суд зазначає, що така написана була через 2 роки після винесення оскаржуваної постанови, та при подані 30.05.2022 року позивачем позову до суду та при отриманні 15.12.2021 року акту від 05.11.2021 року № 661-пп, протоколу про адміністративне правопорушення від 05.11.2021 року, припису про зупинення підготовчих і будівельних робіт від 05.11.2021 та припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 05.11.2021 року по даний факт замовчувалась, та таку заяву не бере її до уваги, оскільки така штучно виконана з метою перекладання вини на іншу особу, що свідчить намір самого позивача ухилитись від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Частина 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом;

4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування);

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову).

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Стаття 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, позивач є суб`єктом відповідальним за проведення самочинних будівельних робіт є те, що законодавцем у сфері містобудівної діяльності встановлено необхідність саме власнику отримувати дозвільні документи для проведення будівельних робіт чи документів необхідних для введення об`єкта будівництва в експлуатацію.

Натомість долучена представником позивача заява ОСОБА_3 від 25.01.2023 року, як умовно вважати усна домовленість між позивачем та ОСОБА_3 залишилась усною та й реалізувати її ним не вдалось би, оскільки набути право власності на самочинно збудований об`єкт можливо тільки за рішенням суду(ст. 376 ЦК України), про дані обставини відсутні у такій справі, тому лише позивач як власник є суб`єктом містобудування, який вчинив дане правопорушення, як і було встановлено в ході проведення перевірки представником ІДАБК.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративній справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 91 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 92 КАС України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи.

Окрім цього, суд звертає уваги, що сторона позивача з метою обґрунтування позову під час розгляду справи не заявляла клопотання про виклик в якості свідка ОСОБА_3 ..

Суд також нагадує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.01.2021 у справі №826/10130/18 відповідальність за зведення самочинно збудованого об`єкта несе саме особа, яка здійснила таке будівництво, за замовчуванням - особа, яка є власником самочинно реконструйованого об`єкта або власником чи користувачем земельної ділянки, на якій проведено нове будівництво.

Отже, твердження представника позивача викладені ним в адміністративному позові(уточнених позовних вимог), суд розцінює як версію захисту з метою уникнення відповідальності, що спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Зазначена норма має певний перелік доказів, які підтверджують відсутність або наявність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Водночас, звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав передбачає його зацікавленість у розгляді справи в найкоротший строк, та покладає на нього обов`язок добросовісно користуватись своїми правами.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Каракуця проти України» (заява №18986/06) від 16 лютого 2017 року (набуло статусу остаточного 16 травня 2017 року) Суд неодноразово визначав, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, доводи позивача щодо бездоказового притягнення його до адміністративної відповідальності є безпідставними і необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Відтак, суд приходить до висновку, що доводи позивача є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а також спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з постанови №165-а від 22.12.2021 року по справі про адміністративне правопорушення року, відповідачем при притягненні до адміністративної відповідальності позивача за ч.6 ст.96 КУпАП, виконано та дотримано вимоги ст.33 КУпАП, яка передбачає спеціальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення, про що свідчить розмір штрафу, який складає 17 000 гривень: він є у межах санкції ч.6 ст. 96 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 760/2846/17 зроблено висновок про те, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів з приводу порушень відповідачем прав позивача під час складання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Відсутність факту правопорушення, позивач доводить своїми ж поясненнями. Натомість, відповідач ІДАБК в порядку ч.2 ст. 77 КАС України, надав докази до відзиву на позовну заяву. Зокрема, фотоматеріали, які були здійснення на підтвердження фату вчинення адміністративного правопорушення та в процесі розгляду справи про адміністративне правопорушення, підтверджує факт правопорушення з боку позивача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд вважає, що в справі постанова про накладання адміністративного стягнення на позивача, об`єктивність якої підтверджується наявними матеріалами даної справи, а відтак і правомірності поведінки суб`єкта владних повноважень у взаємостосунках з позивачем.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

З огляду вищевказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржувана постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення та застосувати адміністративне стягнення за вищевказане правопорушення, доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність позивачем у межах розгляду даної справи надано не було і судом таких обставин не встановлено.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає, що відповідач ІДАБК, при прийнятті спірної постанови, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 296 КУпАП, скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість.

Отже, підстави для скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення відсутні, тому не підлягають до стягненню з місцевого бюджету міста Львова на користь позивача грошові кошти в розмірі 34 000 гривень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в зв`язку з необґрунтованістю.

Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з ст.132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом вимог ст.139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача судові витрати понесені останнім не відшкодовуються.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем не підлягають відшкодованою.

Керуючись ст.ст. 6, 8, 9, 20, 44, 47, 77, 90, 139, 143, 192, 210-211, 229, 241-246, 250, 268 КАС України -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про скасування постанови по справі про адміністративне порушення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові, , місцезнаходження: м. Львів вул. Угорська, буд. 7а.

Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, , місцезнаходження: м.Львів вул. К. Левицького, буд.18.

Відповідач: приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Шелінська Юлія Андріївна, РНОКПП: НОМЕР_2 , місцезнаходження: м.Львів вул.Окружна, буд.57а, каб.207.

Повне судове рішення складено 11.09.2023 року.

Суддя Мартинишин М.О.