Справа № 320/7729/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року № 320/7729/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про скасування постанови,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), в якому просить суд:

- скасувати постанову Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу від 22.12.2020 №230160.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що підставою для застосування спірною постановою адміністративно-господарського штрафу стало встановлення посадовими особами Уктрансбезпеки порушення позивачем вимог статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт". Позивач вказує на протиправність оскаржуваної постанови та висновків, які покладено в основу для її прийняття. Стверджує, що під час перевірки у позивача були усі необхідні та достатні документи для здійснення перевезень.

Ухвалою суду від 05 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, про безпідставність та необґрунтованість аргументів позивача, які спростовуються матеріалами справи, зокрема, надання позивачем документів, які складені вже після проведення перевірки. Наголошує, що оскаржувана постанова прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, з урахуванням документів наданих під час перевірки

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повноз`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`активно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

13.11.2020 року інспекторами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, відповідно до направлення на перевірку № 000241 від 13.11.2020, на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів в місцях навантаження і розвантаження, проводилась рейдова перевірка транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів, за результатами якої було здійснено перевірку транспортного засобу марки MERCEDES, номерний знак НОМЕР_1 .

За результатами перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання нерегулярних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом було встановлено відсутність оформленого договору обов`язкового страхування від нещасних випадків на транспорті, договору із замовником транспортних послуг та індивідуально-контрольної книжки водія.

Відповідачем був складений акт №243900 від 13.11.2020 року, яким зафіксовано порушення абз 3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

За результатами розгляду справи була винесена постанова №230160 від 22.12.2020 року про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 1700 грн.

Незгода позивача із прийнятою постановою зумовила його звернення до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Пунктом 4 Положення передбачено, що основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті.

Згідно пунктів 5, 15, 27 Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, а також здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, вживає заходів щодо стягнення під час здійснення габаритно-вагового контролю.

У відповідності до абзацу першого пункту 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до пункту 3 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 року (далі - Порядок №1567), органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) здійснює функції з управління автомобільними дорогами загального користування та має право вимагати дотримання законодавчих та нормативних актів з питань дорожнього руху.

З огляду на викладене, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) під час здійснення своїх повноважень діє як суб`єкт владних повноважень, а також є органом наділеним спеціальною компетенцією, якому надано повноваження щодо реалізації політики держави з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку №1567, державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Пунктом 14 Порядку №1567 визначено, що рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Рейдова перевірка додержання суб`єктом господарювання, зокрема іноземним, вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка. (пункт 12 Порядку №1567)

Згідно пункту 15 Порядку №1567 одними із питань, що перевіряється при проведенні рейдової перевірки є: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Пунктом 21 Порядку №1567 передбачено, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

У разі відмови уповноваженої особи суб`єкта господарювання або водія відпідписання акту перевірки суб`єкта господарювання або акту перевірки транспортного засобу посадові особи, що провели перевірку, роблять про це запис(пункт 22 Порядку №1567)

Частиною першою статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що автомобільні перевізники, водії пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Відповідно до частини четвертої статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" документами для нерегулярних пасажирських перевезень є:

-для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

-для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.

Зі змісту даної норми слідує, що вказаний у цій статті перелік документів не є вичерпним, тобто законодавцем передбачено можливість його доповнення іншими визначеними законодавством документами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року №176 затверджено Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту (далі - Правила №176).

Згідно пункту 51 Правил №176 нерегулярні перевезення пасажирів здійснюються на підставі замовлення юридичною або фізичною особою автобуса як разові перевезення організованої групи пасажирів за визначеним маршрутом, згідно з договором про замовлення транспортного засобу.

Пунктом 52 Правил №176 визначено, що до нерегулярних перевезень належать: туристично-екскурсійні; весільні та святкові; ритуальні; одноразові перевезення до місць відпочинку; інші перевезення, що не заборонені пунктом 55 цих Правил.

Відповідно до пункту 53 Правил №176 у разі здійснення нерегулярних перевезень забороняється: здійснення перевезень одним автомобільним перевізником або одним транспортним засобом за одним маршрутом, або між тими самими пунктами більш як два рази на тиждень; організація (зокрема шляхом пропонування фізичним особам проїзду самостійно або за допомогою інших осіб чи засобів масової інформації) та здійснення перевезення за заздалегідь визначеними напрямками, надання послуг з перевезення автобусом за заздалегідь визначеним маршрутом, між визначеними кінцевими пунктами, з установленими часом відправлення, прибуття і вартістю проїзду; встановлення та стягнення плати за проїзд з окремих пасажирів; самовільне (не передбачене умовами договору) визначення початкових, проміжних і кінцевих пунктів перевезення; здійснення посадки та висадки пасажирів у пунктах і на зупинках, визначених для посадки і висадки пасажирів на маршрутах з регулярним перевезенням.

У разі порушення зазначених вимог перевезення не вважається нерегулярним і повинно здійснюватись відповідно до вимог, які встановлені для регулярних або регулярних спеціальних перевезень.

Під час здійснення нерегулярних перевезень водію забороняється проводити посадку та/або висадку пасажирів у не визначених договором місцях. (пункт 54 Правил №176)

Замовлення юридичною або фізичною особою автобуса для нерегулярних перевезень здійснюється шляхом укладення з автомобільним перевізником письмового договору про замовлення транспортного засобу. Суб`єкт господарювання, який надає туристичні та екскурсійні послуги і здійснює перевезення власним чи орендованим транспортним засобом, укладає договір перевезення з кожною особою. (пункт 55 Правил №176)

Договір на здійснення нерегулярних перевезень, що укладається між юридичною або фізичною особою та автомобільним перевізником у письмовій формі, повинен містити дату і час здійснення перевезень, початковий та кінцевий пункти маршруту, маршрут перевезення і державний реєстраційний номер транспортного засобу та мету поїздки. (пункт 56 Правил №176)

Під час здійснення нерегулярних перевезень пасажирський автомобільний перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку страхування пасажирів. (пункт 58 Правил №176)

Передній трафарет автобуса містить напис червоною фарбою "Нерегулярне перевезення" на білому фоні. У салоні автобуса розміщується інформація про автомобільного перевізника та страховика із зазначенням найменування, адреси, номера телефону, страхової суми. (пункт 60 Правил №176)

Під час здійснення нерегулярних перевезень водій повинен мати копію договору автомобільного перевізника із замовником послуг і копію договору обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті. (пункт 61 Правил №176).

Позивачем, в обгрунтування заявленого позову зазначається, що останній не знав про проведення рейдової перевірки 22.12.2020 року, про складання акту такої перевірки №243900 і винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №230160 від 22.12.2020 року.

Суд вважає вказані доводи позивача необґрунтованими, такими, що вводять суд в оману, з огляду на наступне.

Рейдова перевірка відносно автомобіля позивача марки MERCEDES, номерний знак НОМЕР_1 , проводилась 13.11.2020 року, а не 22.12.2020 року, як стверджує позивач.

Доводи позивача про необізнаність про проведення рейдової перевірки спростовуються наявними в матеріалах справи фотодоказами, зокрема фото з місця перевірки, на якому зафіксовано транспортний засіб марки MERCEDES, номерний знак НОМЕР_1 , водія (позивача), а також фотокопіями наданих позивачем під час перевірки документів, а саме свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та договору із замовником транспортних послуг №13.

Позивач стверджує, що на час перевірки у нього були наявні всі необхідні документи для перевезення пасажирів, однак відповідач не здійснив всебічне, повне і об`єктивне їх дослідження, що стало підставою для винесення оскаржуваної постанови.

Суд зауважує, що наданий до суду позивачем договір №7 від 22.12.2020 року про здійснення перевезень пасажирів автомобільним транспортом, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відзрізняється від того договору, що був наданий позивачем під час проведення перевірки.

Так, відповідно до фотокопії документів, які надавались водієм співробітникам Укртрансбезпеки під час перевірки 13.11.2020 року, у позивача був наявний договір №13 від 13.11.2020 року, який не відповідав вимогам ЗУ «Про автомобільний транспорт», оскільки дата і час перевезення буди зазначені 15.00 02.11.2020 року.

Оскільки перевірка позивача відбувалась 13.11.2020 року, то наданий до суду договір №7 від 22.12.2020 року не стосується надання позивачем послуг нерегулярних пасажирських перевезень 13.11.2020 року.

Таким чином, вказане свідчить, про відсутність у перевізника, як на момент проведення перевірки, так і на час розгляду справи про порушення належного договору із замовником транспортних послуг, який би відповідав вимогам законодавства (містили всі обов`язкові умови).

Частиною першою статті 3 Закону України "Про страхування" визначено, що страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України.

Страхувальники можуть укладати із страховиками договори про страхування третіх осіб (застрахованих осіб) лише за їх згодою, крім випадків, передбачених чинним законодавством (частина друга статті 3 Закону України "Про страхування").

Згідно з пунктом 6 статті 7 Закону України "Про страхування" в Україні здійснюються, зокрема, особисте страхування від нещасних випадків на транспорті.

В силу вимог частини першої статті 16 вказаного Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Порядок здійснення обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті (далі - обов`язкове особисте страхування) визначено Положенням про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.1996 №959 (Положення №959).

Зокрема, пунктом 1 Положення №959 визначено порядок здійснення обов`язкового страхування від нещасних випадків на транспорті пасажирів залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного і електротранспорту, крім внутрішнього міського, під час поїздки або перебування на вокзалі, в порту, на станції, пристані, а також працівників транспортних підприємств незалежно від форм власності та видів діяльності, які безпосередньо зайняті на транспортних перевезеннях (водіїв).

Таким чином, діючим Положенням передбачено обов`язкове страхування від нещасних випадків на транспорті як пасажирів так і водіїв.

При цьому, відповідно до пункту 2 Положення №959 пасажири вважаються застрахованими з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки, водії тільки на час обслуговування поїздки.

Від так страхування пасажирів віднещасних випадків на транспорті є обов`язковим видом страхування, а позивач, як перевізник, зобов`язаний був забезпечити наявність таких документів під час здійснення перевезення.

Відповідач зазначає, що під час проведення перевірки у водія був відсутній договір обов`язкового страхування від нещасних випадків на транспорті.

Позивачем вказані доводи не спростовані.

Крім того, позивачем разом із адміністративним позовом була надана індивідуально-контрольна книжка водія, яка була відсутня у останнього під час проведення перевірки 13.11.2020 року.

Суд не приймає до уваги вказаний письмовий доказ, оскільки ІКК складена на обліковий період - 22.12.2020 року, тобто після проведення рейдової перевірки.

Суд звертає увагу, що всі документи, які були відсутні у водія під час проведення перевірки 13.11.2020 року, були пізніше складені і надані до суду із датою 22.12.2020 року (дата винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу) що не відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно пункту 25 Порядку №1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Пунктом 26 Порядку №1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

Суд зазначає, що про розгляд 15.12.2020 року акту №243900 від 13.11.2020, позивача було проінформовано листом повідомленням від 03.12.2020 року. Вказане повідомлення було відправлено на адресу позивача, відповідно до списку згрупованих рекомендованих листів №7824 від 03.12.2020 року.

Позивач на розгляд справи про порушення не з`явився.

Верховний Суд у постанові від 18.03.2020 у справі № 826/2239/16 дійшов висновку, що не пред`явлення документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Тому, за результатами розгляду акту №243900 від 13.11.2020 відповідачем було винесено постанову №230160 від 22.12.2020 про застосування адміністративно - господарського штрафу до ОСОБА_1 у сумі 1700 грн за порушення вимог статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачено абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" (в редакції Закону №1534-IX від 03.06.2021) за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Виходячи з встановлених обставин у цій справі, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання протиправною та скасування постанови № 230160 від 22.12.2020 року про застосування адміністративно-господарського штрафу відносно ОСОБА_1 .

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На думку суду відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, виконано та доведено правомірність та законність його дій, а тому виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В зв`язку із відмовою у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.