Справа № 620/965/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2023-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/965/20 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні з 29.01.2020 позивачу пенсії державного службовця у розмірі 80% відповідно до пункту 10 Прикінцевих положень Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII) з урахуванням довідки про заробітну плату від 28.01.2020 № 01-206 та довідки від 28.01.2020 № 01-207;

- зобов`язати відповідача призначити з 29.01.2020 позивачу пенсію державного службовця у розмірі 80% відповідно до пункту 10 Прикінцевих положень Закону №889-VIII з урахуванням довідки про заробітну плату від 28.01.2020 № 01-206 та довідки від 28.01.2020 № 01-207.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

Визнано протиправним і скасовано рішення відповідача, оформлене протоколом від 05.02.2020 № 81, про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком;

Зобов`язано відповідача призначити ОСОБА_1 з 29.01.2020 пенсію за віком відповідно до Закону №889-VII від 10.12.2015 та статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон №3723-XII) з урахуванням довідки про заробітну плату від 28.01.2020 №01-206 та довідки №01-207 від 28.01.2020.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини справи.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що позивач станом на 01.05.2016 року не працював на посадах державної служби, а також не має 20 років стажу роботи, а має 14 років такого стажу роботи, що не було проаналізовано судом першої інстанції..

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року прийнято справу № 620/965/20 до свого провадження.

Встановлено строк до 16 травня 2023 року, протягом якого учасники справи можуть надати пояснення з урахуванням викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2023 року висновків разом з доказами його надсилання (надання) іншим учасникам справи.

Призначено справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку в Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, з 16.10.2012 по 27.03.2014 та з 01.03.2019 по 31.01.2020 отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 28.03.2014 по 28.02.2019 отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».

На підставі поданої позивачем заяви від 29.01.2020, останній з 01.02.2020 отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» в розмірі, меншому за попередній.

Також 29.01.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі Закону №3723-ХІІ, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII.

За результатами розгляді цієї заяви, ГУ ПФУ в Чернігівській області було прийнято рішення, оформлене протоколом від 05.02.2020 №81, про відмову в призначенні пенсії за віком на підставі Закону №3723-ХІІ відповідно до пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII з тих підстав, що позивачу вже призначалась пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» з 28.03.2014. Також зазначено, що форма нових довідок, які були подані разом із заявою про призначення пенсії, не береться до уваги, оскільки Законом №889-VIII, який набрав чинності з 01.05.2016, не передбачено проведення перерахунків раніше призначених пенсій державним службовцям; форми довідок про заробітну плату, які були затверджені постановою Пенсійного фонду України від 04.09.2013 №15-1, були виключені постановою Пенсійного фонду України від 04.07.2016 №15-2, з набранням чинності Закону № 889-VIII, стаття 37-1 Закону №3723-ХІІ втратила чинність.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії державного службовця протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що оскільки на час звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 досяг 64 років, на момент звільнення з державної служби мав стаж більше 20 років та загальний стаж більше 40 років суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформленого протоколом від 05.02.2020 № 81, про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком; зобов`язання відповідача призначити позивачу з 29.01.2020 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VII від 10.12.2015 та статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 з урахуванням довідки про заробітну плату від 28.01.2020 № 01-206 та довідки від 28.01.2020 № 01-207.

Чернігівський окружний адміністративний суд виходив з того, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Додав, що аналогічний висновок щодо застосування норм права у спірних правовідносин міститься у постанові Верховного Суду від 19.03.2019 у справі №466/5138/17.

Зважаючи на те, що при зверненні за призначенням пенсії позивачем дотримано в сукупності всіх умов, а саме щодо віку (64 роки), страхового стажу (більше 40 років), стажу державної служби (більше 20 років), суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність відмови пенсійного органу у призначенні пенсії державного службовця.

Одночасно суд зазначив, що право на пенсію одержують зазначені в пунктах 10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII особи, які мають необхідний стаж державної служби, страховий стаж та відповідний вік, і цей нормативний документ не встановлює, що таке право особа одержує при умові, що їм раніше пенсія за Законом № 3723-ХІІ не призначалась. За цих мотивів, суд першої інстанції відхилив доводи пенсійного органу про неможливість призначення позивачу пенсії за віком на умовах Закону України «Про державну службу».

Також суд першої інстанції констатував відповідність виданих довідок формі, затвердженій постановою правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 №1-3, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 08.02.2017 №180/30048.

Посатновою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2020 року апеляційну скаргу відповідача було задоволено, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

За висновками суду апеляційної інстанції, оскільки на день набрання чинності Законом №889-VIIІ (01.05.2016), позивач не працював на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, то йому, окрім іншого (страхового стажу і віку), потрібно мати 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених Законом та актами Кабінету Міністрів України, а оскільки у позивача вказаний стаж відсутній (2 роки 10 днів військової служби і 15 років 9 місяців 11 днів роботи в державних органах), підстав для задоволення позову немає.

Окремо суд апеляційної інстанції констатував, що в період дії Закону №3723-ХІІ позивач не звертався до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії державного службовця, тобто право на призначення пенсії державного службовця не реалізував.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №620/965/20 скасовано.

Справу №620/965/20 направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.

Направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, Верховний Суд виходив з того, що судом апеляційної інстанції не враховано, що за інформацією, зазначеною також у цьому розпорядженні, стаж роботи позивача в органах місцевого самоврядування (посадова особа в ОМС) становить 12 років 2 місяці 20 днів.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №283 (діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889), робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування, зараховується до стажу державної служби.

Отже, судом апеляційної інстанції не перевірено чи відносяться посади, які обіймав позивач в органах місцевого самоврядування, до посад, визначених статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Натомість суд першої інстанції без конкретизації періодів роботи позивача встановив, що станом на 01.05.2016 останній мав достатній стаж (понад 20 років) державної служби для призначення пенсії державного службовця.

За наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про передчасність висновків апеляційного суду щодо невідповідності висновків суду першої інстанції про дотримання позивачем при зверненні до пенсійного органу за призначенням пенсії за віком в сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ, пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, зокрема, щодо стажу державної служби.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції у системному взаємозв`язку з висновками Верховного Суду та інформації, яку необхідно перевірити при новому апеляційному розгляді, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Частиною першою статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Отже, до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом №889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

01.05.2016 набрав чинності Закон № 889-VIII.

Відповідно до статті 90 цього Закону пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас, пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Отже, законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 1 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у рішенні від 04.04.2018 у зразковій справі №822/524/18, а також у постановах від 01.12.2020 у справі №466/6057/17, від 16.12.2021 у справі №538/804/17, від 22.06.2021 у справі №308/67/17, від 29.09.2022 у справі №234/6967/17 та від 29.11.2022 у справі №431/991/17, від 27.01.2023 у справі №340/4184/21.

Матеріалами справи підтверджується, що станом 01.05.2016 (набрання чинності Законом №889-VIII), позивач не працював на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби.

Відтак, для збереження права на призначення пенсії за віком на умовах статті 37 Закону №3723-XII, Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII, позивач станом на 01.05.2016 повинен був мати не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Як вбачається з інформації, зазначеній у розпорядженні пенсійного органу від 04.04.2014 №157881 про призначення пенсії по інвалідності (а.с. 15), позивач має 15 років 9 місяців 11 днів стажу державної служби, 2 роки 10 днів військової служби та 12 років 2 місяці 20 днів посадової особи в органах місцевого самоврядування.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку № 283 (діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889), робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування, зараховується до стажу державної служби.

Перевіряючи чи відносяться посади, які обіймав позивач в органах місцевого самоврядування, до посад, визначених статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на виконання висновків Верховного Суду, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з відомостями трудової книжки ОСОБА_1 , позивач працював на наступних посадах:

21.01.1986-16.04.1998 - заступник голови Козелецького районного виконавчого комітету Ради народних депутатів;

17.06.1998-20.08.1999 - спеціаліст управління економіки та власності Козелецької РДА;

20.08.1999-01.01.2020 - начальник відділу субсидій Козелецької РДА;

02.01.2000-3.10.2006 - заступник начальника управління, начальник відділу субсидій Управління праці та соціального захисту населення;

05.11.2006-27.03.2014 - заступник начальника управління, начальник відділу адресних соціальних виплат Управління праці та соціального захисту населення (а.с. 8-12).

Колегія суддів зазначає, що посада заступника голови Козелецького районного виконавчого комітету Ради народних депутатів, на якій працював позивач, відноситься до посад органів місцевого самоврядування, а в силу приписів Порядку № 283, період роботи ОСОБА_1 в органах місцевого самоврядування (12 років 2 місяці 20 днів) зараховується до стажу державної служби.

Також згідно з пунктом 3 Порядку № 283 до стажу державної служби включається також час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

Як підтверджується матерілами справи, з 30.10.1974 по 09.11.1976 позивач проходив службу в рядах Радянської армії, відтак, 2 роки 10 днів військової служби також зараховується до стажу державної служби.

Таким чином, позивач має 2 роки 10 днів військової служби та 12 років 2 місяці 20 днів роботи в органах місцевого самоврядування, які згідно із пунктами 2, 3 Порядку № 283 зараховуються до стажу державної служби, та 15 років 9 місяців 11 днів стажу роботи в державних органах, що у сукупності є достатнім для призначення пенсії згідно статті 37 Закону № 3723-XII, Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки на час звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 досяг 64 років, на момент звільнення з державної служби мав стаж більше 20 років та загальний стаж більше 40 років, то позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформленого протоколом від 05.02.2020 № 81 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком; зобов`язання відповідача призначити позивачу з 29.01.2020 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VII від 10.12.2015 та статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 з урахуванням довідки про заробітну плату від 28.01.2020 № 01-206 та довідки від 28.01.2020 № 01-207.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна