Справа № 640/36410/21
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Єгорової Н.М., Собківа Я.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві та просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-228658-17 від 17.05.2019 на суму 21 030,90 грн; виключити заборгованість з інтегрованої картки платника податків за кодом платежу 71010000 (для фізичних осіб - підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), на якій обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за січень-грудень 2017 року та щоквартальні нарахування за І квартал 2018 року - IV квартал 2020 року (жовтень) листопад згідно з обраною системою оподаткування в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць на загальну суму 37 788,74 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що податковим органом протиправно нараховано йому, як фізичній особі-підприємцю, суми мінімального страхового внеску та складено податкову вимогу, оскільки підприємницьку діяльність він не здійснював, доходу від неї не отримував та не був зареєстрований у встановленому законом порядку як ФОП.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ГУ ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивач упродовж 2017-2021 років рахувався у Єдиному реєстрі як ФОП, не перебував у статусі найманого працівника, з доходів якого роботодавець утримував би та перераховував до бюджету ЄСВ, тому зобов`язаний сплачувати ЄСВ. Згідно з даними Єдиного державного реєстру позивач припинив підприємницьку діяльність лише 25.11.2021, тому вимога про сплату боргу з ЄСВ є законною.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року справу №640/36410/21 прийнято у провадження колегією суддів у складі: судді-доповідача Кузьмишиною О.М., суддями Єгоровою Н.М. та Собківим Я.М., призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем письмового відзиву на апеляційну скаргу не подавалося.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 2002 року. Підприємницьку діяльність припинив 25.11.2021, що підтверджується записом № 001062799 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З постанови державного виконавця Деснянського відділу виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 12.10.2021 ВП №67094798 позивач дізнався про обставини відкриття виконавчого провадження з виконання вимоги ГУ ДПС у м.Києві №Ф-228658-17 від 17.05.2019 щодо стягнення податкового боргу (недоїмки) у розмірі 21 030,90 грн.

На запит позивача ГУ ДПС у м. Києві листом від 02.11.2021 №614/ЗПІ/26-15-13-07-16 повідомило, що з 01.01.2018 Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII внесено зміни до Закону № 2464-VI, та відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VI викладено в новій редакції: ФОП на загальній системі, особи, які здійснюють незалежну професійну діяльність та члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Станом на 01.11.2021, в інтегрованій картці платника за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за січень-грудень 2017 року та щоквартальні нарахування за І квартал 2018 року - IV квартал 2020 року (жовтень-листопад) згідно з обраною системою оподаткування в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць на загальну суму 37 788,74 грн, з урахуванням чого в автоматичному режимі сформовано податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.05.2019 №Ф-228658-17 від 17.05.2019 на суму 21 090,00 грн.

Вказану вимогу направлено за адресою місця реєстрації, однак поштове відправлення №234 повернуто відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Вважаючи оскаржувану вимогу безпідставною позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції щодо дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено Законом України від 08.07.2010 № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VІ).

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 та пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Абзацом першим пункту 1 та пунктом 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI, визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення особою підприємницької діяльності в якості фізичної особи-підприємця, яку особа фактично не здійснює (не отримує доходу від її провадження), Законом №2464-VI не врегульовано.

Відтак, платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який контролюючим органом нараховувався єдиний внесок та прийнято оскаржувані рішення, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що зареєстрована як приватний підприємець (ФОП), але фактично не провадить підприємницьку діяльність та не отримує дохід від неї.

Відповідно до вимог пунктів 6, 7 статті 13 Закону №2464-VI та розділу VI Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449, органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, у період з 2016 по 2021 роки позивач не був працевлаштованим, що підтверджується також індивідуальними відомостями про застраховану особу (Форма ОК-5).

Разом з тим, спірним у даній справі є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01 січня 2017 року за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності.

З`ясовуючи зазначене питання колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 у справі №260/81/19, зокрема те, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Як зазначив Суд вищої інстанції, зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак, отримання доходу від такої діяльності.

Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду дійшла також висновку, що відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП, шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Як вбачається з фактичних обставин справи, ОСОБА_1 з 28.04.2002 був зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, однак, починаючи з 2003 підприємницьку діяльність фактично не здійснював, звітів до податкових та інших органів після припинення здійснення підприємницької діяльності не подавав, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, який почав діяти з 01.07.2004 в зв`язку із прийняттям 15.05.2003 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», своїх даних протягом всього часу, аж до 25.11.2021 (дня внесення запису про припинення) не подавав.

Враховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19, позивач не мав статусу платника єдиного внеску у 2017-2020 роках відповідно до норм чинного законодавства, оскільки з 2003 року підприємницької діяльності не здійснював, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців своїх даних, як діючого суб`єкта господарювання з 01.07.2004 по 25.11.2021 не вносив, тому нарахування податковим органом єдиного (страхового) внеску за період з 01.01.2017 до виключення позивача з Єдиного державного реєстру є протиправним, внаслідок чого оскаржувана вимога ГУ ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-228658-17 від 17.05.2019 на суму 21 030,90 грн підлягає скасуванню.

Як наслідок підлягають задоволенню й інші позовні вимоги позивача, зокрема стосовно виключення заборгованості з інтегрованої картки платника податків, оскільки у цій справі встановлена та підтверджена наявними в матеріалах справи доказами відсутність підстав для автоматичного нарахування сум єдиного внеску, що, як наслідок, свідчить про відсутність у позивача податкового боргу за кодом платежу 71010000.

Скасування податкової вимоги, з однієї сторони, нівелює обов`язок платника податків зі сплати донарахованих таким рішенням грошових зобов`язань, а з іншої - виключає наявність правових підстав для відображення відповідних грошових зобов`язань в інтегрованій картці платника. Водночас, протиправне відображення грошових зобов`язань в інтегрованій картці платника без належних правових підстав, очевидно вказує на порушення прав платника податків та необхідність проведення коригування даних інтегрованої картки платника в цілях поновлення порушених прав.

Судова колегія зазначає також, що позиція апелянта, викладена в апеляційні скарзі, базується на помилковому сприйнятті норм законодавства, без урахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду в аналогічній категорії справ з тотожним предметом спору.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2022 року у справі №640/36410/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Н.М. Єгорова

Я.М. Собків