Справа № 240/23915/23
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

11 вересня 2023 року м. Житомир справа № 240/23915/23

категорія 112030000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Попова О. Г., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 до Житомирського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, встановлення факту батьківства, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Житомирського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, щодо не прийняття до розгляду заяви ОСОБА_1 , у відповідності до вимог наказу Міністерства оборони України №45 від 25.01.2023 року «Про затвердження Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану», про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в результаті загибелі (смерті) військовослужбовця згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. №975 «Про затвердження порядку призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".

- встановити факт батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Озера, Брусилівського району, Житомирської області, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Тонєньке Донецької області, щодо сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с.Високе, Брусилівського району, Житомирської області.

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як законному представнику неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_3 , у розмірі передбаченому п.а ч.І ст.16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" та відповідно до вимог статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. №975 «Про затвердження порядку призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 позовну заяву залишено без руху із наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На виконання вищевказаної ухвали суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому зазначає, що даний спір пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за неповнолітньою дитиною позивача певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати їй одноразової грошової допомоги в результаті загибелі (смерті) батька військовослужбовця, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникнення, існуванням та припиненням.

Суд дослідивши матеріали справи, заяви про усунення недоліків та зміст позову, зазначає наступне.

За визначенням, наведеним у статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд - це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Так, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Водночас такого способу захисту порушеного права як встановлення юридичного факту Кодекс адміністративного судочинства на відміну від Цивільного процесуального кодексу - не містить.

Суд звертає увагу на те, що справи про встановлення юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, не мають ознак спору взагалі, а тим більше ознак публічно-правового спору.

Саме тому такі справи розглядаються в порядку окремого провадження в рамках цивільного судочинства, але аж ніяк не в порядку адміністративного судочинства.

В силу вимог статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

На відміну від Цивільного процесуального кодексу України, Кодекс адміністративного судочинства України не містить жодних процесуальних норм про здійснення адміністративним судом судочинства в порядку окремого провадження, у вигляді непозовного судочинства про встановлення того чи іншого факту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стосовно посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц, де вказано, що "оскільки вимоги пов`язані і доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за позивачем певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами позивача з державою", то слід наголосити на тому, що забезпечення єдиного підходу до формування сталості та єдності судової практики, в тому числі визначення юрисдикційності того чи іншого спору, відповідно до статті 36 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" повинен забезпечити Верховний Суд. При цьому, на важливість забезпечення єдності та сталості судової практики вказують наявність в процесуальних кодексах України положень про те, що підставою перегляду судових рішень Великою Палатою Верховного Суду є порушення предметної чи суб`єктної юрисдикції. Зокрема, частиною шостою статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що крім випадків передбачених законом, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної, а відповідно до вимог статті 403 Цивільного процесуального кодексу України - предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Оскільки рішення Великої Палати Верховного Суду з приводу розмежування предметної юрисдикції з даного питання відсутнє, а адміністративний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати будь-які юридичні факти, тим більше за правилами окремого провадження, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України, то такий адміністративний суд не є судом, що встановлений законом щодо розгляду такої категорії справ. Таким чином, у даному випадку, Житомирський окружний адміністративний суд не є судом, встановленим законом щодо розгляду такої категорії справ.

Таким чином, у даному випадку, Житомирський окружний адміністративний суд не є судом, встановленим законом щодо розгляду такої категорії справ.

З цих підстав також не може бути взята судом до уваги постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц, оскільки певні доводи та міркування окремої колегії суддів, що здійснювали розгляд справи, не нівелюють положення Цивільного процесуального кодексу України та не є рішенням Великої Палати Верховного Суду.

Натомість суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що саме у порядку окремого провадження (а відтак за правилами цивільного судочинства) розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Таким чином, у цій постанові роз`яснено механізм розгляду справи про встановлення юридичного факту у порядку окремого провадження чи загального провадження але за правилами цивільного процесуального законодавства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі №750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі №644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі №643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі №641/5187/20.

Щодо посилань на постанову Об`єднаної палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі №539/4118/19, суд зазначає наступне.

Відповідно до обставин справи №539/4118/19, з метою отримання посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області, де його зобов`язали надати архівну довідку з Міністерства оборони України, що підтверджувала б факт його участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Проте у довідці Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України від 11серпня 2008 року №38791 його прізвище зазначено з помилкою (російською мовою), крім того, не повністю зазначені його ім`я та по батькові. Зазначену довідку він подав до Управління соціального захисту населення Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області, втім отримав відмову у видачі посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1категорії, з рекомендацією звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. На підставі викладеного заявник просив суд встановити факт належності йому довідки Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України від 11 серпня 2008 року №38791, оскільки будь-яким іншим способом встановлення такого факту є неможливим.

Тобто у справі №539/4118/19 у позивача був наявний спір між ним та заінтересованими особами, а також метою звернення до суду було отримання конкретного соціально-правового статусу. При цьому такі дії були вже вчинені позивачем, внаслідок чого він отримав відмову суб`єкта владних повноважень, тобто між сторонами вже існував спір.

Відтак, з огляду на системний аналіз судової практики та обставин даної справи, суд дійшов висновку, що правовідносини, що склалися між сторонами, у справі №539/4118/19 та в позовній заяві ОСОБА_1 не є спорідненими та подібними, а тому посилання на постанову Об`єднаної палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року є не релевантним та не може бути взяте судом до уваги.

Суд зауважує, що на противагу обставинам, досліджуваним Верховним Судом у справах №290/289/22 та №539/4118/19, дана позовна заява не містить доказів існування спору між позивачем та Міністерством оборони України, зокрема доказів відмови Міністерства оборони України тощо.

Таким чином, вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, в тому числі й факту перебування фізичної особи на утриманні, розглядаються цивільним судом за місцем проживання заявника в порядку окремого провадження.

Крім того, суд зазначає, що згідно змісту позовної заяви, позовні вимоги, пред`явлені позивачем до Житомирського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності, встановлення факту батьківства, зобов`язання вчинити дії, обґрунтовуються доводами про проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, народження спільної дитини за час спільного проживання та наявністю у зв`язку з цим підстав для нарахування грошового забезпечення у відповідності до частини 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що перевірка та оцінка обґрунтованості доводів позивача може бути здійснена адміністративним судом під час розгляду цієї адміністративної справи, при вирішенні в межах компетенції судового спору про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинення певних дій, однак без вирішення за результатами судового розгляду питання про встановлення факту, що має юридичне значення. Адже, як вказав Верховний Суд в постанові від 23.01.2023 у справі № 214/1309/21, встановлення такого факту в адміністративній справі не є самостійною метою.

Пунктом першим частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. Відповідно до частини шостої статті 169 КАС України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу.

Таким чином, позивачем не виконано вимоги ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 року, що згідно п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України є підставою для повернення позовної заяви.

Керуючись статтями 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 до Житомирського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, встановлення факту батьківства, зобов`язання вчинити дії повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя О.Г. Попова