Справа № 300/6202/23
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2023-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
"12" вересня 2023 р. справа № 300/6202/23
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Скільський І.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі №300/6202/23 за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач) в інтересах якого діє адвокат Ушакова Т.Є. (далі представник позивача) звернувся до суду з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі відповідач) в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 06.07.2023 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 громадянину Ісламської республіки Ірану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом з позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії оскарженого рішення та заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язанні з рішенням першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 06.07.2023 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 громадянину Ісламської республіки Ірану ОСОБА_1 .
В обґрунтування цієї заяви представником заявника зазначено, що невжиття такого заходу забезпечення позову, призведе до заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, а також істотно ускладнить їх ефективний захист та поновлення, оскільки у даному випадку, з урахуванням прийняття до виконання оскаржуваного рішення навчальним закладом, виникла загроза відрахування позивача з навчального закладу та загроза його примусового видворення за межі України, а тому існує нагальна потреба у застосуванні кількох видів забезпечення позову, а саме: зупинення дії рішення відповідача, а також заборона відповідачу та іншим особам вчиняти дії, пов`язані з оскаржуваним рішенням.
Розглянувши подану заяву про забезпечення позову, суд виходить із того, що відповідно до положень статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Аналіз вищенаведених норм процесуального закону дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Слід зазначити, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Разом з тим, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Із матеріалів наданих до заяви встановлено, що позивач є громадянином Ісламської держави Іран та проживає на території України з 2021 року на підставі посвідки на тимчасове проживання, термін якої спливає 29.09.2025.
Підставою для прийняття рішення визначено підпункт 4 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі - Порядок № 322).
Відповідно до п.п.4 п.63 Порядку №322, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Згідно з пунктом 1 Загальної частини Порядку №322 посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Відповідно до п.68 Порядку №322 іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання копії такого рішення (крім випадку, визначеного підпунктом 6 пункту 63 цього Порядку).
Згідно із підпунктом 4 пункту 71 Порядку №322 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі скасування посвідки.
Пунктами 74, 76 Порядку №322 передбачено, що посвідки знищуються територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який їх видав.
Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, структурний підрозділ ДМС із застосуванням засобів Реєстру вносить до бази даних Реєстру інформацію про факт подання іноземцем або особою без громадянства заяви про втрату/викрадення посвідки, скасування, вилучення, визнання недійсною та знищення посвідки.
Отже, у зв`язку зі скасуванням позивачу посвідки на тимчасове проживання, у останнього виникає обов`язок у семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання, виїхати за межі України та здати до територіального органу/територіального підрозділу ДМС посвідку, тоді як у відповідача виникає право вчиняти дії щодо вилучення вказаної посвідки, визнання її недійсною та знищення із внесенням до бази даних Реєстру інформації про вилучення, визнання недійсною та знищення посвідки.
Разом з цим, суд виходить із того, що інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в адміністративній справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.
Тобто, застосування інституту забезпечення позову є дискреційним правом суду, а не його обов`язком, яке він реалізує залежно від обставин справи.
Крім того, суд зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших заінтересованих осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, та не допустити негативних наслідків.
У свою чергу, досліджуючи зміст поданої заяви суд доходить висновку, що позивачем не доведено існування реальної загрози завдання шкоди його правам, свободам та інтересам внаслідок не вжиття заходів забезпечення адміністративного позову до ухвалення рішення у справі, та того, що захист прав, свобод та інтересів позивача стане неможливим без вжиття таких заходів. Заява не містить належного обґрунтування та не ґрунтується на будь-яких доказах.
Суд звертає увагу, що заява про забезпечення позову фактично спрямована на вирішення спору, що виник між сторонами, до прийняття судом відповідного рішення по суті.
Тобто, забезпечення позову у спосіб, про який просить, а саме зупинення дії оскарженого рішення, яке власне і є предметом оскарження, може вважатись як фактичне вирішення позовних вимог на період дії ухвали про забезпечення позову. При цьому застосування такого способу захисту забезпечення позову фактично продовжить дію спірних правовідносин на час дії забезпечення позову.
Стосовно наявності очевидних ознак протиправності рішення суд зазначає, що такі ознаки можуть бути виявлені судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.
Окрім іншого, суд акцентує увагу й на тому, що очевидні ознаки протиправності оскарженого рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оскарженого рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивачів до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.
У той же час, зміст оскарженого рішення не дає підстав стверджувати про наявність, у цьому випадку, очевидних і беззаперечних ознак протиправності такого рішення, що у свою чергу могло б зумовити необхідність вжиття заходів забезпечення позову.
У наданих матеріалах наразі у суду відсутні підстави стверджувати, що оскаржене рішення відповідача прийнято поза обґрунтованим сумнівом, адже прийняття таких рішень є виключною компетенцією відповідача.
Таким чином, оскільки позивачем не наведено переконливих підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також наявності фактичних обставин, з якими позивач пов`язує застосування певного заходу забезпечення позову, суд доходить висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.
Керуючись статтями 150-154, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ушакова Тетяна Євгенівна про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 06.07.2023 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 громадянину Ісламської республіки Ірану ОСОБА_1 та заборони відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з рішенням першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 06.07.2023 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 громадянину Ісламської республіки Ірану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.
Ухвала може бути оскарженою в апеляційному порядку. Відповідно до статей 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений вище строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ухвали суду).

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.