Справа № 200/2333/23
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2023 року Справа№200/2333/23

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21 квітня 2023 року №166 о/с По особовому складу в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №1 Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 21 квітня 2023 року за п.7 ч.1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію,

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції з 22 квітня 2023 року на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №1 Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області,

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 22.04.2023 року на час прийняття рішення суду, з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 07.11.2015 року він працював на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №1 Покровського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області. 20 квітня 2023 року ним було подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, згідно п.7 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію», з 21.04.2023 року. Позивач зазначає, що рапорт про звільнення зі служби в поліції був написаний ним при відсутності власного внутрішнього волевиявлення за вказівкою посадових осіб відповідача під впливом психологічного тиску. Наказом т.в.о. начальника ГУ Національної поліції в Донецькій області від 21.04.2023 №116 його було звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) та 27 квітня 2023 року здійснено повний розрахунок. 3 травня 2023 року позивач направив до відповідача заяву про визнання його рапорту від 20 квітня 2023 року про звільнення недійсним та скасування наказу про його звільнення. Відповідачем було повідомлено його листом, що звільнення відбулося через його волевиявлення та з урахуванням конкретної дати звільнення та за відсутності порушень з боку керівництва під час його звільнення.

Позивач вважає, що Наказ згідно якого його було звільнено є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 200/2333/23 та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

У строк, встановлений судом через відділ документообігу та архівної роботи суду відповідачем було надано відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог позивача. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивач скористався правом на звільнення за власним бажанням із погодженим строком звільнення, шляхом подачі рапортів про звільнення від 20 квітня 2023 року, із зазначенням бажаної дати звільнення, що є поважною причиною для скорочення тримісячного строку для подачі такого рапорту. При цьому, зазначає, що пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII (поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється - за власним бажанням), не передбачено зазначення поважності причини звільнення. 20 квітня 2023 року позивач у власноруч складеному рапорті зазначив, що наполягає на своєму звільненні з 21.04.2023 та 21 квітня 2023 року позивач під особистий підпис ознайомився з наказом ГУНП в Донецькій області від 21.04.2023 № 166 о/с.

Посилання позивача на погрози зі сторони керівництва щодо застосування до нього дисциплінарного впливу, що змусило позивача написати рапорт на звільнення вважає абсурдними, оскільки позивачем не надано жодних доказів на їх підтвердження. Окрім того, щороку позивач проходив обов`язкові профогляди, у тому числі й у психологів та психіатрів де встановлювались рівень його психічного здоров`я та стресостійкість. Щороку результати оглядів позивача були задовільними, він визнавався придатним до служби, у тому числі під час стресових ситуацій, які можуть зашкодити життю чи здоров`ю самого поліцейського або громадян. За результатами поведених оглядів, позивачу надавався дозвіл на насіння вогнепальної зброї з набоями до неї, що свідчить про наявність у нього високого рівня особистих якостей, що дозволяють переносити стресові ситуації без неприємних наслідків для особистої діяльності позивача і оточення, а також впевненість у тому, що при застосуванні до нього будь-якого впливу, у тому числі й психологічного, останній без шкідливих наслідків для себе та оточуючих впорається зі стресом та не піддасться на провокації.

На підставі зазначеного, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці з 05.07.2023 по 10.09.2023, розгляд справи здійснюється у перший робочий день судді.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Авдіївським МВ УМВС України в Донецькій області 5 лютого 2008 року), РНОКПП НОМЕР_2 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 , видане ГУ МВС України в Донецькій області 06.11.2015).

Відповідно до записів у дублікаті трудової книжки НОМЕР_4 , ОСОБА_1 , 07.11.2015 року прийнятий до лав Національної поліції (підстава: Наказ ГУ НП в Донецькій області від 07.11.2015 №54).

20 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області власноруч складений рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з тим, що його не влаштовують умови та режим праці. Також у вказаному рапорті міститься запис ОСОБА_1 про відмову у проходженні військово-лікарської комісії, та про роз`яснення йому та згода з наслідками відмови від проходження ВЛК. Також, у рапорті ОСОБА_1 надав згоду на відшкодування з його грошового забезпечення вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився.

Також, 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області власноруч складений рапорт в якому наполягав звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 21 квітня 2023 року.

На рапортах міститься резолюція «клопочу по суті рапорту» начальника Покровського РУП ГУНП в Донецькій області майора поліції Явтушенка В.Ю.

21 квітня 2023 року ОСОБА_1 власноруч склав рапорт про те, що станом на 21.04.2023 на лікарняному не перебуває. На рапорті міститься резолюція «ознайомлений» начальника Покровського РУП ГУНП в Донецькій області майора поліції ОСОБА_2 .

Наказом т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21.04.2023 №166 о/с звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0123982) - оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №1 Покровського районного управління поліції з 21 квітня 2023 року.

21 квітня 2023 року позивач під особистий підпис ознайомився з наказом ГУНП в Донецькій області від 21.04.2023 № 166 о/с, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи.

Також, матеріали справи копії повідомлення про нараховані суми при звільненні, роз`яснення НАЗК та довідку про зобов`язання позивача прибути не пізніше 25.04.2023 до Покровського РТЦК та СП, з якими позивач ознайомився особисто під підпис 21 квітня 2023 року.

Окрім того, 21 квітня 2023 року ОСОБА_1 власноруч склав розписку про отримання дубліката трудової книжки.

3 травня 2023 року позивач звернувся з заявою до начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якій просив вважати недійсним його рапорт від 20.04.2023 року про звільнення з посади оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №1 Покровського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області, оскільки подання цього рапорту було здійснено за відсутності будь-яких поважних причин для звільнення під психологічним тиском (погрози кримінальної відповідальності, дисциплінарного переслідування) з боку безпосереднього керівництва. Також, просив у заяві скасувати наказ про звільнення від 21.04.2023 №166 о/с.

За результатом розгляду заяви позивача від 03.05.2023 року, Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області повідомлено листом від 16.05.2023 №С-120/12/01-2023 про те, що на підставі власноруч складених рапортів від 20.04.2023 заявника було звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 » (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію». Зазначено, що у своєму рапорті від 20.04.2023 заявник наполягав на своєму звільненні з 21.04.2023 та під час з`ясування причин звільнення, заявником було повідомлено керівництво ГУ НП в Донецькій області про не влаштування умов та режиму праці, про що також зазначено у рапорті від 20.04.2023. У листі також зауважено, що рапортів, заяв, скарг, повідомлень, відео звернень або в іншій формі повідомлень щодо психологічного тиску або погроз при написанні рапортів на звільнення за власним бажанням з 21.04.2023, а також щодо небажання звільнятися зі служби в Національній поліції України до Головного управління Національної поліції в Донецькій області не надходило. Також, у листі зазначено, що проведеною перевіркою встановлено, що факт психологічного тиску відносно заявника з боку безпосереднього керівництва не знайшов свого підтвердження. Оскільки звільнення зі служби було здійснено на підставі власного волевиявлення, то законні підстави для скасування наказу про звільнення від 21.04.2023 №166 о/с та поновлення на посаді відсутні.

Вважаючи протиправним наказ про звільнення зі служби в поліції, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII(далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі поліція) це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Частинами 2 й 3 ст. 77 даного Закону визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом (ч. 2 ст. 1 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 3 цього Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону.

Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, нормами якого врегульовані спірні правовідносини, є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі-Положення), яким передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Пунктом 8 Положення визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Пунктом 68 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого п. 68 вказаного Положення строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.

Проте у межах передбаченого п. 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення строку, та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі №810/3376/16, від 20 грудня 2019 у справі №826/375/17, від 09 лютого 2021 в справі №826/10404/16.

Верховний Суд в постанові від 15 лютого 2021 в справі № 160/3607/19 зазначив, що видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

При цьому Верховний Суд в постанові від 30 вересня 2020 в справі №826/16621/17 дійшов наступного висновку: Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється..

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення датований 20 квітня 2023 року, у зв`язку з тим, що його не влаштовують умови та режим праці. Також, 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області власноруч складений рапорт в якому наполягав звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 21 квітня 2023 року. На рапортах міститься резолюція «клопочу по суті рапорту» начальника Покровського РУП ГУНП в Донецькій області майора поліції Явтушенка В.Ю. Наказом т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21.04.2023 №166 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Позивач, обґрунтовуючи протиправність свого звільнення, вказує, що у рапорті не було зазначено будь-яких поважних причин для звільнення та відповідач повинен був з`ясувати наявність конкретних поважних причин для звільнення останнього за власним бажанням та причин неможливості проходження служби, чого зроблено не було. При цьому позивач посилається на Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та Кодекс законів про працю України.

Разом з цим, як було вказано вище, Закон Про Національну поліцію визначає, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Даний Закон є нормативно-правовим актом вищої сили ніж вказане Положення, яке затверджено постановою КМУ, є спеціальним на відміну від КЗпП України законом, який регулює правовідносини щодо проходження служби поліцейськими.

Суд зазначає, що стаття 77 вказаного Закону не містить приписів щодо визначення поліцейським поважних причин для звільнення.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Право звільнення особи з роботи є її беззаперечним правом крім випадків прямо передбачених Конституцію. Особа має звільнитися з посади за власним бажанням, не зважаючи на наявність у неї поважних причин.

Отже вказана норма статті 77 Закону України Про Національну поліцію в повному обсязі відповідає гарантованому Конституції України праву людини.

Таким чином, відсутність у рапорті позивача та у наказі про звільнення поважних причин звільнення за власним бажанням, на думку суду, не може свідчити про протиправність останнього.

Стосовно тверджень позивача щодо написання рапорту під психологічним тиском (погрози кримінальної відповідальності, дисциплінарного переслідування) з боку безпосереднього керівництва, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів зазначеного. Також в матеріалах справи відсутні докази звернення до Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо повідомлення про протиправні дії безпосереднього керівника та будь-які інші повідомлення та скарги щодо протиправних дій.

На думку суду, якщо безпосередній керівник каже підлеглій особі про можливість притягнення до кримінальної відповідальності або дисциплінарної відповідальності, це не може бути розцінено як тиск до звільнення. При наявності підстав для цього, працівник має розуміти, що в разі вчинення ним кримінального правопорушення/дисциплінарного проступку, він буде притягнутий до відповідальності. В разі ж застосування безпідставного дисциплінарного стягнення або кримінальної відповідальності, працівник вправі їх оскаржити.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на висновки Верховного Суду у справі №819/744/16 від 05.02.2020 року, з огляду на те, що у зазначеній справі позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог в усіх інстанціях. При цьому, у даній справі Верховний суд дійшов висновку щодо правомірності звільнення позивача до закінчення передбаченого законодавством строку попередження у дату, зазначену позивачем у рапорті про звільнення і погоджену уповноваженим органом.

Суд, також вважає безпідставними посилання позивача на висновки Верховного Суду у справі №804/868/16 від 20.05.2020 року, оскільки у вказаній справі позивачем було подано рапорт без зазначення дати звільнення. Проте, ОСОБА_1 наполягав на звільненні з 21 квітня 2023 року (про що свідчить його рапорт). Тобто, справа на яку покликається позивач не містить аналогічних обставин.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на постанови Верховного Суду у справах №495/9926/18 від 17.02.2020 та №483/1070/17 від 11.12.2019, оскільки спір у даних справах стосується інших правовідносин.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

За наведеного правового регулювання та встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку про те, що при виданні наказу від 21 квітня 2023 року №166 о/с По особовому складу в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №1 Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 21 квітня 2023 року за п.7 ч.1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача.

Оскільки інші позовні вимоги стосуються поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від первинної позовної вимоги, у задоволенні цих позовних вимог теж слід відмовити.

Водночас, стосовно посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За приписами частини 5 статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частини 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд встановив, що із спірним наказом позивач ознайомився 21.04.2023. Таким чином перебіг строку почався з 21.04.2023 та закінчився відповідно 21.05.2023.

Згідно із нормою частини 6 статті 120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Позивач звернувся до суду з цим позовом засобами поштового зв`язку 19.05.2023, що підтверджується відміткою відділення поштового зв`язку на поштовому конверті та залученою до матеріалів справи роздруківкою про відстеження поштового відправлення АТ "Укрпошта" №180, тобто у строк, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, що спростовує доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Питання про розподіл судових витрат не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 139, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-262, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне мешкання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, юридична адреса: 85300, Донецька область, м.Покровськ, вул.Мандрика, 7) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 11 вересня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.В. Кочанова