Справа № 554/373/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 р.Справа № 554/373/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області на рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 14.02.2023, головуючий суддя І інстанції: Сініцин Е.М., м. Полтава, повний текст складено 14.02.23 року по справі № 554/373/23

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження в адміністративній справі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (далі також відповідач, УДМС), в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області Якименка Миколи Олександровича ПН МРТ № 002015 від 02.01.2023 про накладення адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення закрити.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 лютого 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Постанову заступника начальника Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області Якименка Миколи Олександровича ПН МРТ № 002015 від 02.01.2023 року про накладення адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП скасовано.

Адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП надіслано на новий розгляд до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, про невірну правову оцінку наданим УДМС доказам. Наводить обставини справи та нормативно-правове обґрунтування, зазначені ним у відзиві на позовну заяву.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України).

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 02 січня 2023 року уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, головним спеціалістом Анкуца А. В. відносно ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР MПT № 002019 про те, що 02.01.2023 о 15-00 за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено факт порушення правил перебування гр. Грузії ОСОБА_2 , який останнього разу в`їхав на територію України в 1994 році, перевищив встановлені строки тимчасового перебування та проживає без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до частини 1 статті 203 КУпАП.

02 січня 2023 року, о 15-00 уповноваженою посадовою особою Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, заступником начальника Управління, Якименко Миколою Олександровичем, розглянуті матеріали відносно ОСОБА_1 , встановлено порушення ч. 1, 3 ст. 3, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п. 2 Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 150 від 15.02.2012, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 203 КУпАП, і винесено постанову серії ПР МПТ № 002015, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2040,00 гривень.

Не погодившись із винесеною постановою, позивач звернувся до суду із позовом про її скасування та закриття провадження в адміністративній справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, виходячи з того, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП винесена за відсутності достовірних свідчень про обставини та події та конкретний склад адміністративного правопорушення, дійшов висновку про протиправність оскаржуваної постанови.

Разом з тим, враховуючи, що дії (бездіяльність) особи, відносно якої винесена постанова, можуть містити ознаки адміністративного правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність надіслання справи на новий розгляд до компетентного органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на положення вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Виходячи зі змісту статті 8 Конституції України щодо визначення і дії в Україні верховенства права, положення статті 62 цього Закону розповсюджуються і на обвинувачення особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Приписами ст. 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).

Частинами першою та другою статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За приписами ч. 1 ст. 203 КУпАП перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, а так само недодержання ними встановлених законодавством вимог транзитного проїзду через територію України або вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування) тягнуть за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Адміністративна відповідальність за вказаною нормою закону настає за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення, з-поміж іншого, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Тобто притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена відповідно до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

За приписами ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються її права і обов`язки, передбаченіст.268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Відповідно до принципу 6 Рекомендації № R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, ухваленої 13 лютого 1991 року, при застосуванні адміністративних санкцій, окрім сформульованих у Резолюції (77) 31 принципів справедливої адміністративної процедури, що звичайно застосовуються до адміністративних актів, слід керуватися такими особливими принципами: 1) особа, стосовно якої розглядається можливість застосування адміністративної санкції, попередньо інформується щодо фактів, які їй ставляться в вину; 2) вона має достатньо часу для підготовки свого захисту залежно від складності справи та суворості санкцій, що можуть бути застосовані; 3) вона або її представник інформується стосовно характеру доказів у справі, зібраних проти неї; 4) вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення про санкцію; 5) адміністративний акт про застосування санкцій містить мотиви, на яких вона ґрунтується.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, з пунктами 21, 22 рішення у справі «Надточій проти України», пунктом 55 рішення у справі «Гурепка проти України» справи про адміністративні правопорушення в силу суворості санкції можуть бути прирівняні до кримінальних.

За положеннями п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього. Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Системний аналіз норм кримінального та кримінального процесуального законів України регламентують, що виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину. Водночас таке формулювання не повинно містити абстрактних юридичних формулювань, безпосередньо вжитих у кримінальному законі, оскільки це буде не виклад фактичного складу злочину, а юридичне формулювання обвинувачення.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011, заява N 16347/02) «Малофєєва проти Росії» («Malafeyevaу Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelinу.Russia» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Положення ст. 280 КУпАП зобов`язують орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, зокрема, - чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як убачається з матеріалів справи, як у протоколі про адміністративне правопорушення від 02.01.2023 відносно позивача, так і в постанові від 02.01.2023 про накладення адміністративного стягнення на позивача, встановлено, що 02.01.2023 о 15-00 за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено факт порушення правил перебування гр. Грузії ОСОБА_2 , який останнього разу в`їхав на територію України в 1994 році, перевищив встановлені строки тимчасового перебування та проживає без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до частини 1 статті 203 КУпАП.

Проте, з матеріалів позовної заяви вбачається, що 22 вересня 2022 року позивачем отриманий паспорт громадянина Грузії на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 . Однак місце отримання паспорту позивачем не встановлено, а тому викладене в постанові твердження, що гр. Грузії ОСОБА_2 останнього разу в`їхав на територію України в 1994 році, жодним доказом не підтверджено.

За поясненнями позивача він звертався за отриманням паспорту до Посольства Грузії в Україні, а видали паспорт в Грузії його сестрі.

При цьому, представник відповідача надала пояснення, що зазначення в постанові про те, що ОСОБА_1 перебуває на території України з 1994 року записано зі слів самого ОСОБА_1 , але всупереч указаному в позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що постійно проживає на території України з 1996 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в порушення приписів ст. 245 КУпАП відповідачем не встановлена точна дата в`їзду громадянина Грузії на територію України, час його перебування в Україні, не усунуті розбіжності в поясненнях ОСОБА_1 щодо отримання паспорту громадянина Грузії 22 вересня 2022 року.

Крім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обвинувачення в адміністративному правопорушенні викладено не конкретно, чим порушено право на захист ОСОБА_1 .

Так, у постанові серії ПР МПТ № 002015, що винесена заступником начальника Управління державної міграційної служби України в Полтавській області Якименком Миколою Олександровичем, обвинувачення викладене не конкретно, оскільки зазначено, що позивач «перевищив встановлені строки тимчасового перебування», що є об`єктивною ознакою складу правопорушення, визначеного ч. 2 ст. 203 КУпАП, а не ч. 1 ст. 203 КУпАП, за якою притягається до відповідальності ОСОБА_1 .

При цьому обвинувачення в частині формулювання «проживає без документів на право проживання в Україні» має бути обґрунтованим, із зазначенням часу та підстав прибуття в Україну, посиланням на нормативні документи та конкретні норми права, які позивач на виконав, прибувши в Україну.

Отже постанова про притягнення до адміністративної відповідальності відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП містить різні кваліфікаційні ознаки, передбачені як частиною 1, так і частиною 2 статті 203 КУпАП; містить посилання не на конкретні, а загальні положення нормативно-правового акта; вказані в постанові обставини про в`їзд позивача на територію України останнього разу у 1994 році не встановлені і спростовуються датою отримання паспорту громадянином Грузії на ім`я ОСОБА_2 від 22 вересня 2022 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскаржувана постанова винесена за відсутності достовірних свідчень про обставини, події та конкретний склад адміністративного правопорушення, а отже є протиправною та підлягає скасуванню.

Колегія суддів ураховує, що в силу принципу презумпції невинуватості, який діє в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

Відповідачем, у свою чергу, не подано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження правомірності дій щодо ухвалення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Верховний Суд у своїй постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17 вказав, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення цією особою адміністративного проступку, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Разом з тим, ураховуючи, що дії (бездіяльність) особи, відносно якої винесена постанова, можуть містити ознаки адміністративного правопорушення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і законного висновку про необхідність надіслання справи на новий розгляд до компетентного органу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Суд першої інстанції надав оцінку всім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та надав оцінку всім аргументам сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що в матеріалах справи наявна інформація з інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «Аркан», яка свідчить про відсутність перетину кордону позивачем за останні 5 років, не спростовує правильного висновку суду першої інстанції, що оскаржувана постанова винесена за відсутності достовірних свідчень про обставини, події та конкретний склад адміністративного правопорушення.

Так, виключно у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі відповідачем зазначено, що станом на 02.01.2023 іноземець перебував в Україні понад дозволені 90 днів протягом 180 днів; термін перебування в Україні позивача закінчився відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; в порушення вимог пункту 2 Порядку № 150 позивач за межі нашої держави не виїхав, таким чином нелегально перебуває на території України.

Оскаржувана постанова наведених положень не містить.

В аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні колегія суддів ураховує позицію Європейського суду з прав людини (), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Колегія суддів зазначає, що інші доводи апеляційної скарги вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З урахуванням приписів ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 14.02.2023 по справі № 554/373/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін