Справа № 300/3214/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" вересня 2023 р. справа № 300/3214/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Гомельчука С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна міграційна служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Надвірнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (далі відповідач, НВ УДМС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -Державна міграційна служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він набув громадянство України строком до 15.11.2023 та взяв на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство та надати до ГУ ДМС України в Івано-Франківській області Надвірнянський відділ протягом двох років документ про припинення громадянства російської федерації (далі рф). На виконання взятого на себе зобов`язання вийти з іноземного громадянства позивач 09.01.2022 звернувся до Генерального консульства рф у Львові із заявою про вихід із громадянства рф, тобто, вчинив всі необхідні процедурні дії у повному обсязі, які вимагалися для його виходу з російського громадянства. Однак ні Генеральним консульством рф у Львові, ні будь-якими іншими уповноваженими органами рф позивачу не видано документа про припинення громадянства рф. 17.11.2022 подав заяву про прийняття декларації про відмову від громадянства рф (далі декларація) до Управління ДМС України в Івано-Франківській області Надвірнянський відділ і отримав відповідь із зазначенням відсутності законодавчо передбачених підстав для прийняття такої декларації. Також звертався 21.11.2022 до ДМС з метою отримання роз`яснення по процедурі виходу з громадянства рф та подачі декларації та одержав відповідь про те, що наразі громадяни рф не мають підстав для подання декларації та питання про припинення громадянства рф до повноважень ДМС не належать.
Позивач вважає відмову відповідача невмотивованою, тому просить суд:
- визнати протиправними дії Надвірнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області щодо відмови у прийнятті декларації про відмову від громадянства рф;
- зобов`язати відповідача прийняти декларацію про відмову від громадянства рф.
Ухвалою від 19.06.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), в порядку, визначеному статтею 262 КАС України.
Відповідачем 29.06.2023 надано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що у позивача відсутні підстави для подання декларації про відмову від громадянства рф, оскільки ним не надано належних доказів стосовно припинення ним такого громадянства чи наявності причин, за яких позивач не може отримати документ про припинення громадянства. Представник вказує, що позивач не виконав своє зобов`язання про припинення громадянства російської федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України. Вказує, що законодавство рф не передбачає автоматичного припинення особами громадянства (підданства) цієї держави одночасно з набуттям громадянства іншої держави. Вважає, що дії НВ УДМС були законними, вчиненими в межах наданих законом повноважень. Зазначив, що принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень.
Також 29.06.2023 на адресу суду надійшли пояснення від третьої особи, у яких вказано, що відповідно до статтей 1, 8 Закону України Про громадянство України на особу покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України. В свою чергу, позивач при поданні декларації не надав належних доказів прийняття уповноваженим органом іноземної держави клопотання про вихід з іноземного громадянства чи відмови у припиненні громадянства, тому відсутні підстави для розгляду такої декларації.
У відповіді на відзив від 03.07.2023 позивач вказав, що консульські установи рф, що розміщені на території України станом на сьогодні закриті та не функціонують, що унеможливлює отримання документа про припинення громадянства. При цьому, органи ДМС обмежились лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийнявши декларацію та не надавши мотивованої відмови щодо такого неприйняття. Також позивач долучив лист-відповідь консульського відділу Посольства рф в Румунії.
У запереченні від 05.07.2023 відповідач вказав, що для прийняття Декларації від ОСОБА_1 відсутні визначені законодавством України підстави та наголосив, що заява про вихід з іноземного громадянства уповноваженим органом рф не приймалась.
У період з 26.06.2023 по 10.07.2023 включно головуючий суддя у справі перебував у відпустці.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Трудове, Гуляйпільського району, Запорізької області, про що свідчить свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 .
Відповідно до заяви від 18.08.2021 позивач взяв на себе зобов`язання припинити протягом двох років з моменту набуття громадянства України громадянство (підданство) рф.
29.11.2021 ОСОБА_1 отримав тимчасове посвідчення (персональний номер НОМЕР_2 ) громадянина України, термін дії якого до 15.11.2023, орган, який видав 2601.
Доказів видачі позивачу документа про припинення громадянства рф до суду не надано, встановлений законодавством рф шестимісячний строк на видачу такого документа сплинув 09.07.2022.
ОСОБА_1 направлено заяву від 20.06.2022 до НВ УДМС про припинення громадянства рф із документами, що підтверджують вчинення дій з метою виконання зобов`язання припинити іноземне громадянство. Відповідачем не прийнято декларацію про відмову від громадянства рф.
Згідно із листом-відповіддю Управління ДМС в Івано-Франківській області від 15.07.2022 №С-53/6/2601-22/2601.4.2/2828-22 вказано, що оскільки не підтверджено факт прийняття генеральним консульством рф у Львові заяви та необхідних документів, тому відсутні підстави для прийняття декларації.
Позивач подав заяву від 17.11.2022 (повторно) про прийняття декларації про відмову від громадянства рф (далі декларація) до ДМС України і отримав відповідь від 30.11.2022 №УКЦ-С-3426-22/6.4/6078-22 із зазначенням відсутності підстав для прийняття такої декларації, оскільки обов`язок припинити іноземне громадянство і подати документ про таке припинення, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України, покладається на особу.
У свою чергу відповідь від Надвірнянського відділу Управління ДМС в Івано-Франківській області про розгляд звернення від 17.11.2022 позивач отримав 02.12.2022 за №С105/6/2602-22/2621.2/112-22, у якій вказано ті ж підстави для відмови у прийнятті декларації, що й у листі відповіді від 15.07.2022.
Водночас, позивачем надано докази електронного листування з консульським відділом Посольства рф в Румунії. Так, листом від 10.04.2023 №262чп/ко повідомлено, що для подання на території Румунії заяви з питань зміни громадянства рф потрібно надати оформлений в місцевому підрозділі Головного управління з питань імміграції Румунії дозвіл на проживання у цій державі (permis de sedere).
Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися, суд зазначає таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України Про громадянство України від 18.01.2001 №2235-III (далі - Закон №2235-III).
Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону №2235-ІІІ передбачено, що документами, що підтверджують громадянство України, є тимчасове посвідчення громадянина України.
Порядок набуття громадянства України за територіальним походженням визначений ст.8 Закону №2235-ІІІ.
Так, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається:
особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства;
іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Згідно з абз.12 ч.1 ст.1 Закону №2235-ІІІ зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;
При цьому, на підставі ч.1 ст.21 Закону №2235-ІІІ рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.
Отже, умовою відліку дворічного строку для подання документів про припинення іноземного громадянства є подання особою, яка набула громадянство України зобов`язання припинити іноземне громадянство, тобто письмово оформленої заяви іноземця.
Суд враховує, що передумовою застосування ч.1 ст.21 Закону №2235-ІІІ для прийняття рішення про скасування набуття громадянства України є невиконання іноземцем зобов`язання, взятого у зобов`язанні припинити іноземне громадянство.
Як установлено судом, повивач на виконання вимог Закону №2235-ІІІ вчиняв дії щодо припинення іноземного громадянства.
Так, суд встановив, що 09.01.2022 позивачем засобами поштового зв`язку, про що вказано вище, надіслано до консульства російської федерації в Україні заяву із відповідною анкетою, за формою відповідно до додатку 4 до Положення про порядок розгляду питань громадянства рф.
У заяві позивач просив дозволити вихід із громадянства російської федерації у загальному порядку, у зв`язку з українським корінням, проживанням тривалий час на території України та відсутністю планів повернення у рф.
Отже, позивачем вчинені конкретні дії, направлені на вихід із громадянства рф.
Суд для вирішення спору враховує висновки Верховного Суду у постанові від 30 червня 2022 року у справі №280/7910/20, відповідно до яких особа не була позбавлена можливості здійснити процедуру виходу з громадянства російської федерації шляхом подання як клопотання (заяви) про припинення іноземного громадянства так і декларації про відмову від громадянства російської федерації до уповноваженого органу цієї держави чи до консульства російської федерації в Україні поштою або через представника.
Відтак, обов`язковою передумовою для визнання причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства незалежною від особи, є факт звернення із клопотанням такої особи до уповноваженого органу держави її громадянства, в даному випадку російської федерації.
Суд зазначає, що відповідно до абз.13 ст.1 Закону №2235-ІІІ незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.
Відтак, оскільки позивачем були вчинені дії, направлені на вихід із громадянства рф, зокрема, направлення поштою відповідної заяви за встановленою формою, тому невидача позивачу документа про припинення іноземного громадянства, на переконання суду, відбулось з незалежних від позивача причин.
Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).
Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
При цьому відповідно до статті 19 федерального Закону Про громадянство російської федерації, вихід з громадянства рф особи, яка проживає на території рф, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього федерального закону. Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.
Стаття 32 Закону, яка визначає прядок подання заяв з питань громадянства російської федерації, встановлює, що заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території російської федерації, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами російської федерації і не має місця проживання на території російської федерації, - дипломатичне представництво або консульська установа російської федерації, що знаходяться за межами російської федерації. Відповідно до статті 35 Закону розгляд заяв стосовно громадянства російської федерації, поданої особою, зазначеною в пункті б частини 1 статті 32 Закону, та прийняття рішення про прийняття до громадянства російської федерації чи про вихід з громадянства російської федерації в спрощеному порядку, здійснюється в строк до шести місяців з дня подання заяви і всіх необхідних документів оформлених належним чином.
Суд зазначає, що право на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.
Натомість, оскаржуване рішення про скасування набуття громадянства України було прийнято за відсутності визначеної Законом України Про громадянство України підстави для його прийняття, що свідчить про втручання у гарантоване статтею 8 Конвенції право.
Щодо позовної вимоги зобов`язати відповідача прийняти у позивача декларацію про відмову від громадянства російської федерації, суд зазначає таке.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
У пункті 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, вказано: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".
У пункті 2.3 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2018 року у справі № 7-р/2018 цим судом зроблено висновок, що ...В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).
У Доповіді Верховенство права, схваленій Європейською Комісією За демократію через право на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.
Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи.
У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17 викладено правові позиції про те, що Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.
Суд зазначає, що ст.8 Закону України Про громадянство України передбачено, що іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Як установлено судом, позивач виконав свій обов`язок, але з незалежних від нього причин не отримав документ про вихід з громадянства рф.
Крім того, загальновідомими є обставини про те, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який триває і на сьогодні на підставі відповідних Указів Президента України. Функціонування дипломатичних та консульських установ держави-агресора на території України не здійснюється.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути питання щодо прийняття декларації про відмову від громадянства російської федерації.
Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження за матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.
Відповідно до приписів ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають розподілу на користь позивача на суму 805, 20 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Надвірнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у прийнятті декларації про відмову від громадянства російської федерації.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.