Справа № 826/4734/18
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4734/18 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р., Єгорової Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві (відокремлений підрозділ) про скасування податкового повідомлення-рішення в частині,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просила скасувати податкове повідомлення-рішення від 28 квітня 2017 року №2 в частині визначення суми податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 266940,87 грн.

Окружний адміністративний суд м. Києва рішенням від 12 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовив повністю, дійшовши висновку про те, що пункт 5.4 Положення про плату за землю в м. Києві, яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629» з урахуванням рішення Київської міської ради від 23 лютого 2017 року № 1005/2009 (далі - Положення), яким встановлено плату за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено (крім комунальної власності), в розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, ніким не скасований та є чинним на час розгляду вказаної справи у суді.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 02 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове - про задоволення позовних вимог та скасування податкового повідомлення-рішення від 28 квітня 2017 року № 2 в частині визначення суми податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 553881,70 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задоволено частково, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року замінено неналежного відповідача ГУ ДФС у м. Києві на належного - ГУ ДПС у м. Києві (відокремлений підрозділ), призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року справу №826/4734/18 прийнято у провадження колегією суддів у складі: судді-доповідача Кузьмишиної О.М., суддів Вівдиченко Т.Р., Єгоровою Н.М., призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Представниками позивача та відповідача упродовж розгляду справи подавалися додаткові пояснення у справі, які колегія суддів приймає до уваги під час розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами різних інстанцій, ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 20 липня 2010 року № 10571, від 20 липня 2010 року №10568, від 22 грудня 2010 року № 1783 на праві приватної власності належать нежитлові будинки, склади, загальною площею 4943,60 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

28 квітня 2017 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №2, згідно з яким позивачу на підставі пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) визначено суму податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 800 822,57 грн, не погодившись з яким частково позивач подала до суду адміністративний позов.

Оцінюючи спірні правовідносини у цій справі, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року, зокрема, зазначено, що відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Землекористувачами, у свою чергу, є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення договорів купівлі-продажу нежилих приміщень і будинку в 2010 році) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічним чином перехід права власності та права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення договорів купівлі-продажу нежилих приміщень і будинку в 2010 році).

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Отже, оскільки ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, обов`язок зі сплати земельного податку виник у неї з дати придбання нерухомого майна в 2010 році.

Рішенням Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 внесено зміни до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві». Зокрема, пунктом 3 цього рішення затверджено, зокрема Положення, що є додатком 3 до цього рішення.

Пунктом 5.6 Положення передбачалось, що плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення. Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку.

Рішенням Київської міської ради від 03 березня 2016 року № 126/126 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» внесено зміни до додатка 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923) такого змісту: пункт 5.6 розділу 5 після слів «не оформлено» доповнити словами «(крім комунальної власності)» і далі за текстом.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року у справі №826/10434/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року та постановою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року, визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, пункт 5.6 Положення.

Рішенням Київської міської ради від 23 лютого 2017 року № 1005/2009 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» внесено зміни до Положення шляхом виключення пунктів 5.4 та 5.5. У зв`язку з цим пункт 5.6 Положення визнано пунктом 5.4.

Однак, внесені у лютому 2017 року зміни до Положення стосувалися сутнісно - виключення пунктів 5.4 і 5.5, і лише технічно - пункту 5.6, який залишався текстуально (змістовно) у незміненому вигляді, відбулася лише зміна його нумерації. При цьому Київська міська рада як колегіальний орган місцевого самоврядування в порядку, визначеному законом, рішення, яке б стосувалося змісту цього пункту й врегульованих ним правовідносин, не ухвалювала. Технічна зміна нумерації суті нормативно-правового акта не змінює, як і не спростовує висновків, викладених у судових рішеннях у справі № 826/10434/16 щодо його невідповідності нормативно-правовому акту вищої юридичної сили та, як наслідок, щодо його нечинності.

Вирішуючи питання щодо наслідків визнання нормативно-правового акта незаконним та часових меж його чинності у зв`язку з цим, Суд зазначив таке.

Верховний Суд України в постанові від 08 грудня 2009 року у справі № 21-1573во09 сформулював правовий висновок, що відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема, у моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.

Така правова позиція підтримана і Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 520/12022/17, та Верховним Судом у постановах від 31 серпня 2018 року у справі № 822/1815/16 та від 21 серпня 2018 року у справі № 805/2339/16-а.

З огляду на наведене, пункт 5.6 (пункт 5.4 у редакції 2017 року) Положення втратив чинність з 27 червня 2017 року (дати набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/10434/16), і саме з цієї дати його застосування для визначення податкового зобов`язання із земельного податку є безпідставним.

Утім, як уже зазначалося, використання землі в Україні є платним незалежно від обставин оформлення прав на неї відповідно до вимог законодавства. Відтак, визнання незаконним пункту 5.6 (5.4 у редакції 2017 року) Положення не звільняє позивача від обов`язку зі справляння земельного податку, як і не наділяє правом з визначення ставки такого податку на власний розсуд.

Вирішуючи питання щодо ставки земельного податку, яка мала б бути застосована платником після визнання незаконним пункту 5.6 (5.4 у редакції 2017 року) Положення слід керуватися загальним пунктом 5.1 Положення, яким установлено ставку податку на рівні 1 відотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до суду, просила скасувати податкове повідомлення-рішення від 28 квітня 2017 року № 2 в частині визначення суми податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 266 940,87 грн.

В наявних у справі додаткових письмових поясненнях представника позивача також зазначається, що позивач визнає свій обов`язок щодо сплати земельного податку, проте на рівні 1 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Як вже зазначалося раніше, 28.04.2017 відповідачем прийнято оскаржуване в частині податкове повідомлення-рішення №2, відповідно до якого позивачу на підставі пункту 286.5 статті 286 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено суму податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 800 822,57 грн, що дорівнює ставці податку на рівні 3-х відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Водночас, виходячи з вищевикладеного аналізу змін у нормативно-правових актах із зазначеного предмету, а також з урахуванням висновків суду вищої інстанції, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року у цій справі, для визначення ставки земельного податку, яка має бути застосована платником після виконання незаконним пункту 5.6 (5.4 у редакції 2017 року) Положення слід керуватися загальним пунктом 5.1 Положення, яким встановлено ставку податку на рівні 1 відсотка від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

За таких обставин визначення відповідачем суми податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб із застосуванням 3% показника як до внесення змін до відповідних нормативно-правових актів та прийняття судових рішень стосовно їх незаконності та після, є протиправним.

Як вбачається з довідки №Н-00722/2017 про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки (78:134:0006) за результатами розрахунку відповідно до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» нормативна грошова оцінка земельної ділянки позивача становить 26 694 085,87 грн.

З урахуванням пункту 5.1 Положення у даному випадку ставка податку за 2017 рік має нараховуватися за різними відсотковими показниками (до 27 червня 2017 року та після).

Водночас, колегія суддів зазначає, що визначення конкретного розміру земельного податку, якій підлягає сплаті позивачем, належить до повноважень виключно податкового органу.

За правилами частин другої, третьої статті 9 КАС України суд розглядає справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Виходячи з такого, з огляду на обсяг заявлених позовних вимог, а також встановлених обставин справи, судова колегія вбачає підстави для виходу за межі позовних вимог у цій справі, оскільки не вбачає іншого способу захисту інтересів позивача, з огляду на що вважає за можливе ухвалити рішення про повне скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, у зв`язку з неправильним врахуванням відповідачем відсоткових ставок при нарахуванні земельного податку позивачу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити із виходом за межі позовних вимог.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року скасувати, прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві (відокремлений підрозділ) про скасування податкового повідомлення-рішення в частині задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у місті Києві №2 від 28.04.2017.

Стягнути за рахунок Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (відокремлений підрозділ) (код ЄДРПОУ ВП 44116011) на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 2 669,41 грн, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 4 004,10 грн за подання апеляційної скарги, а всього: 6 673,51 грн (шість тисяч шістсот сімдесят три грн 51 коп).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Т.Р. Вівдиченко

Н.М. Єгорова