Справа № 120/13657/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

11 вересня 2023 р. Справа № 120/13657/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Слободонюк Михайло Васильович, розглянувши матеріали позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до Філії Державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

05.09.2023 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , який поданий та підписаний його представником адвокатом Кравчуком Михайлом Олександровичем, до Філії Державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" у Вінницькій області про визнання дій протиправними.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, будучи засудженим до довічного позбавлення волі, з 26.04.2006 відбуває покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань». В період часу з 02.12.2021 по 18.08.2022 ОСОБА_1 перебував на лікуванні у Шепетівській багатопрофільній лікарні № 98. Проте, у його медичній картці амбулаторного хворого містяться акти від 22.03.2022 та від 15.07.2022, які складені лікарем-наркологом ОСОБА_2 , лікарем-терапевтом ОСОБА_3 та ренгенлаборантом ОСОБА_4 , про його відмову від профілактичного огляду.

Позивач зазначає, що такі дії лікарів Філії Державної установи» Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Вінницькій області є протиправними, а складені ними акти про відмову від проходження медичного огляду фіктивними, позаяк у спірний період він взагалі був відсутній в даному закладі, так як перебував на лікуванні у Шепетівській багатопрофільній лікарні № 98.

Тому, вважаючи наведене порушенням прав ОСОБА_1 , представник позивача звернувся до суду з даним позовом з вимогою визнати протиправними дії відповідача, що полягають у складення актів від 22.03.2022 та від 15.07.2022 про категоричну відмову засудженого від профілактичного огляду.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи немає підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Визначаючись щодо належності розгляду даної позовної заяви за правилами адміністративного судочинства, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг. Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1, 2 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Таким чином, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим. Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер), що є визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції.

Тобто, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Натомість, для з`ясування характеру спору слід враховувати, що протилежним за своїм змістом є приватноправовий спір, однією з ознак якого є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника такого спору. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, (майнового або немайнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Тому, в разі якщо особа вбачає порушення своїх прав, свобод та інтересів у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю певних осіб, що виникає поза межами публічно-правової площини, і наслідки таких дій призводять до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин та/або мають інший майновий характер чи пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) цих рішень, дій чи бездіяльності є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Так, як вбачається із матеріалів позову, даний спір виник із відносин, пов`язаних з забезпеченням права позивача на належне медичне забезпечення, яке надається лікувальним закладом.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 8 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені мають, зокрема, право на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Основами законодавства України про охорону здоров`я, за винятком обмежень, передбачених законом. Охорона здоров`я забезпечується системою медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних заходів, а також поєднанням безоплатних і платних форм медичної допомоги. Засудженому гарантується право на вільний вибір і допуск лікаря для отримання медичної допомоги, у тому числі за власні кошти.

Відповідно до частини 4 статті 116 Кримінально-виконавчого кодексу України порядок надання особам, які позбавлені волі, медичної допомоги, організації і проведення санітарного нагляду, використання лікувально-профілактичних і санітарно-профілактичних установ охорони здоров`я і залучення з цією метою їхнього медичного персоналу визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України і центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

На виконання згаданої норми спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572 затверджено Порядок організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, пунктом 2 розділу І якого визначено, що заклади охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України - Державна установа "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" та її відокремлені структурні підрозділи, до складу яких входять спеціалізована туберкульозна лікарня, спеціалізована дерматовенерологічна лікарня, спеціалізована психіатрична лікарня, багатопрофільні лікарні, багатопрофільна лікарня для засуджених, які потребують постійного медичного нагляду та реабілітації, амбулаторно-поліклінічні заклади (амбулаторія, амбулаторно-профілактичні відділення, медична частина, фельдшерський пункт), аптечні заклади.

Отже, Державна установа "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" та її відокремлені підрозділи, філії належить до закладів охорони здоров`я, що діють в системі Державної кримінально-виконавчої служби України.

Разом із тим, наказом Міністерства юстиції України від 04.04.2022 № 1311/5 затверджено в новій редакції Положення про Державну установу "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України".

Відповідно до пункту 1 розділу І вказаного Положення Державна установа "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" утворена розпорядженням Кабінету Міністрів України 13 вересня 2017 року №684-р "Про утворення державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України".

Державна установа "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" є бюджетним неприбутковим закладом охорони здоров`я, що проводить господарську діяльність з медичної практики та створений для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України із надання якісних медичних послуг засудженим та особам, узятим під варту, та військовополоненим, медичного забезпечення персоналу ДКВС України, державного санітарно-епідеміологічного нагляду в місцях провадження господарської діяльності Державної установи "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" та на їх територіях.

Пунктом 6 розділу І цього ж Положення передбачено, що у структурі ЦОЗ ДКВС України діють відокремлені структурні підрозділи Філії (далі Філії) до складу яких входять медичні частини, міські медичні частини, лікарняні заклади, фельдшерські пункти, централізована клініко-діагностична лабораторія та сектори.

Філії не є юридичними особами та здійснюють частину делегованих функцій ЦОЗ ДКВС України відповідно до мети (цілей), завдань та функцій.

Згідно з пунктами 1, 2 розділу ІІІ зазначеного Положення основними завданнями ЦОЗ ДКВС України є реалізація державної політики у сфері охорони здоров`я в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, таборах для утримання військовополонених та дільницях для тримання військовополонених. А саме здійснення відповідно до законодавства та в межах компетенції заходів щодо організації медичного забезпечення та контролю за станом здоров`я засуджених та осіб, узятих під варту та військовополонених; організації медичного забезпечення та профілактичного оздоровлення персоналу ДКВС України; профілактики та зниження захворюваності серед засуджених та осіб, узятих під варту, та військовополонених, зменшення первинного виходу на інвалідність та смертності; організації належного санітарно-гігієнічного та протиепідеміологічного нагляду в місцях провадження господарської діяльності ЦОЗ ДКВС України та на їх територіях; координація медичної діяльності медичних реабілітаційних центрів ДКВС України.

Відтак, і Державна установа "Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України" і її філія - ЦОЗ ДКВС України у Вінницькій області є бюджетними неприбутковими закладами охорони здоров`я, основним завданням яких є надання медичних послуг, зокрема й засудженим та особам, узятим під варту.

Як свідчить зміст позовної заяви, позивачем оскаржуються дії Філії ЦОЗ ДКВС України у Вінницькій області, які полягають у складанні лікарями цього медичного закладу актів від 22.03.2022 та від 15.07.2022 про категоричну відмову ОСОБА_1 від профілактичного огляду.

При цьому суд враховує, що самі по собі акти лікарів про відмову засудженого від профілактичного огляду не є рішеннями суб`єкта владних повноважень в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, а спірні правовідносини, що склалися між учасниками, не мають публічно-правового характеру, адже Філія ЦОЗ ДКВС України у Вінницькій області як заклад охорони здоров`я не виконувала публічно-владних управлінських функцій, що свідчить про приватноправовий характер цього спору.

Таким чином, заявлені у цій справі позовні вимоги фактично пов`язані із захистом особистих немайнових прав позивача (зокрема, права на охорону здоров`я) як засудженого до довічного позбавлення волі, що унеможливлює захист таких в порядку адміністративного судочинства.

Додатково суд враховує, що згідно із положеннями ч. 1 ст. 537, ч. 9 ст. 539 Кримінального процесуального кодексу України, в порядку адміністративного судочинства розглядаються справи щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Тобто, за вказаних правових приписів у порядку адміністративного судочинства можуть вирішуватися лише ті питання, які виникають під час виконання вироків, які стосуються спорів щодо оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань (п. 13-1 ч. 1 ст. 537 КПК України).

Втім, суд враховує те, що предметом даного спору є оскарження дій закладу охорони здоров`я, а не дій адміністрації установи виконання покарань.

Наведене лише додатково підтверджує відсутність публічно-правового характеру даного спору та неможливість його розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Положенням пункту 1 частини першої статті 170 КАС України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, оскільки даний спір не належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити.

При цьому на виконання вимог ч. 6 ст. 170 КАС України суд роз`яснює позивачу, що зважаючи на характер спірних правовідносин, вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 2, 4, 19, 170, 248 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Вінницькій області про визнання протиправними дій.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович