Справа № 120/13819/23
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

11 вересня 2023 р. Справа № 120/13819/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні заяву про забезпечення позову у справі за позовом приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

26.07.2023 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати абзац 5 пункту 1 наказу Міністерства юстиції України № 3038/5 від 23.08.2023 «Про внесення змін до переліку нотаріусів, якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна», в частині виключення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 з переліку нотаріусів якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна та як наслідок включити приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 до переліку нотаріусів, якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна.

Одночасно з пред`явленням позову до суду, позивачем, до відкриття провадження у справі, подано заяву про забезпечення позову, у якій просить:

- зупинити дію пункту 1 наказу Міністерства юстиції України №3038/5 від 23.08.2023 «Про внесення змін до переліку нотаріусів, якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна», частині виключення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 з Переліку нотаріусів якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна - до набрання законної сили рішенням суду у даній справі;

- зобов`язати Державне підприємство «Національні інформаційні системи» відновити доступ приватному нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, позивач зазначила, що спірним наказом її фактично позбавлено можливості отримувати дохід від своєї професійної діяльності при забороні провадження іншої оплачуваної діяльності та наявності зобов?язань у вигляді сплати податків, не зважаючи на фактичне припинення професійної діяльності на підставі оскаржуваного наказу.

На думку позивача, доведеною є реальна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам не тільки позивача у справі, а й іншого невизначеного кола осіб, які внаслідок анулювання доступу нотаріусу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будуть позбавлені права на своєчасність розгляду їх заяв, які уже подані на розгляд нотаріусу.

Таким чином, позивач вважає, що в даному випадку невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи навіть унеможливить ефективний захист і поновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, що є підставою для забезпечення позову відповідно до п.1 ч.2 ст. 150 КАС України.

11.09.2023 року представник відповідача подав заперечення на заяву про забезпечення позову, у яких вказав, що очевидних ознак протиправності наказу чи ознаки, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист і поновлення порушених прав позивача відсутні, а тому задоволення заяви про забезпечення позову фактично слугуватиме вирішенню публічно-правого спору по суті до винесення судового рішення у справі.

Враховуючи наведене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Визначаючись щодо наявності підстав для забезпечення позову, суд виходить із наступного.

Положеннями ч.1 ст. 150 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частиною 2 статті 150 КАС України передбачено що, забезпечення позову допускається до пред`явлення позову, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Як передбачено ч.1 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (ч. 2 ст. 151 КАС України).

За приписами ч. 4 ст. 154 КАС України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Отже, забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду, у разі задоволення позову; для задоволення судом поданої позивачем заяви про забезпечення адміністративного позову останній має обґрунтувати необхідність задоволення такої заяви та довести, що незадоволення клопотання призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що спосіб забезпечення позову має бути співмірним заявленим позовним вимогам.

Предметом даного адміністративного позову є правомірність абзацу 5 пункту 1 наказу Міністерства юстиції України № 3038/5 від 23.08.2023 року «Про внесення змін до переліку нотаріусів, якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна», у частині виключення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 з Переліку нотаріусів якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна - до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Винесенню оскаржуваного наказу передувала позапланова перевірка Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1, за результатом якої оформлена довідка від 03.08.2023 року, згідно якої встановлено, що позивач вчиняла виконавчі написи на кредитних договорах, які не були нотаріально посвідченими, а саме 06.04.2020 року, 08, 11, 12, 20 та 26 травня 2020 року, однак 19.06.2020 року, їх скасувала.

Таким чином, Міністерством юстиції України встановлено позивачу невідповідність критерію, визначеному абзацом 2 підпунктом 9 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №164 "Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану".

Відповідно до абзацу другого підпункту 9 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №164 "Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану" установлено, що в умовах воєнного стану та протягом одного місяця з дня його припинення або скасування нотаріальні дії вчиняються з урахуванням таких особливостей (заборон):

до переліку включаються нотаріуси, нотаріальна діяльність яких не припинена або які працюють в державній нотаріальній конторі та відповідають таким критеріям:

після 24 листопада 2017 р. не вчиняли виконавчого напису на кредитному договорі, який не є нотаріально посвідченим.

Зміст наказу Міністерства юстиції України № 3038/5 від 23.08.2023 року свідчить, що таким наказом приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 (свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю НОМЕР_1) виключено з переліку нотаріусів, якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03.05.2022 року № 1760/5, у зв`язку з невідповідністю критерію, визначеному абзацом другим підпункту 9 пункту 1 постанови.

При цьому, згідно з пунктом 3 наказу Міністерства юстиції України № 3038/5 від 23.08.2023 року Державному підприємству «Національні інформаційні системи» забезпечено доступ нотаріусів, включених до переліку, до єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України.

Тобто, виявлені порушення чинного законодавства позивачем стали підставою прийняття вищенаведеного наказу, як засіб реагування Міністерства юстиції України.

Суд зазначає, що правомірність та або/неправомірність прийняття наказу Міністерства юстиції України № 3038/5 від 23.08.2023 року підлягає доведенню в ході розгляду адміністративної справи з приводу оскарження вказаного наказу по суті.

При цьому, суд вважає, що під час розгляду заяви суд повинен, виходячи з конкретних доказів, оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Водночас суд зазначає, що задоволення заяви про забезпечення з підстав, викладених у ній, є попереднім рішенням у даній справі без встановлення всіх обставин, що мають значення для вирішення спору, що не узгоджується із завданнями та принципами адміністративного судочинства.

Інститут забезпечення адміністративного позову дійсно є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Однак, застосовуючи такий інститут, необхідно перш за все враховувати його мету та запобігати вирішенню спору у справі шляхом задоволення заяви про забезпечення позову.

Принципами Рекомендації № Я (89) 8 стосовно тимчасового судового захисту в адміністративних справах, що прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 13.09.1998, визначено наступне:

- приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи. Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта;

- заходи тимчасового захисту, про вжиття яких розпорядився правомочний суд, можуть мати форму повного або часткового призупинення виконання адміністративного акта, повного або часткового відновлення ситуації, яка існувала на момент прийняття цього адміністративного акта або після його прийняття, а також покладення судом, згідно з його повноваженнями, відповідного обов`язку на адміністративний орган влади;

- заходи тимчасового захисту жодним чином не можуть наперед визначати рішення, що його має прийняти суд у певній справі проти адміністративного акта;

- провадження в суді має здійснюватися без зволікання.

Отже, тимчасовий судовий захист є гарантією і заходом «очікування». Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім того, згідно зазначених Рекомендацій, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 19 червня 2018 року у справі № 826/9263/17.

Заява позивача про забезпечення позову ґрунтується на доводах та твердженнях, викладених у самій позовній заяві, поданій позивачем по даній справі разом із заявою про забезпечення позову до суду, тобто за своїм змістом фактично співпадають із обраним позивачем заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги, а тому не можуть бути достатньо переконливими для висновку про наявність очевидної протиправності для застосування судом заходів забезпечення позову за правилами, встановленими статтями 150-151 КАС України.

Крім того, саме існування очевидних ознак протиправності рішення суб`єкта владних повноважень , як стверджує позивач, не може бути єдиною підставою для забезпечення позову шляхом зупинення дії такого рішення, оскільки дана ознака є лише передумовою для такого забезпечення та повинна прийматись судом до уваги із врахуванням іншої підстави забезпечення позову - невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 800/521/17 позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Суд не погоджується із твердженням позивача про позбавлення його права на невизначений термін вчиняти нотаріальні дії, що обмежує гарантоване Конституцією України право на працю, оскільки у випадку застосування тимчасового блокування або анулювання доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державні реєстратори не позбавлені права на працю та вправі здійснювати діяльність, яка не стосується дій щодо вчинення державної реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних, фізичних осіб-підприємців, що спростовує доводи позивача стосовно фактичного позбавлення можливості отримувати позивачем дохід від своєї професійної діяльності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 18.10.2018 у справі № 808/2432/18, від 15.08.2019 у справі № 840/3275/18, від 21.11.2019 у справі № 420/1065/19, від 21.01.2021 у справі №420/4262/19, від 09.09.2020 у справі №813/944/18, від 30.03.2021 у справі № 420/4037/20, від 01.02.2022 у справі № 640/23956/21, які суд враховує при постановленні даної ухвали.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Також суд зазначає, що забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 1 оскаржуваного наказу в частині виключення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 з переліку нотаріусів, якими в умовах воєнного стану вчиняються нотаріальні дії щодо цінного майна та зобов`язання Державного підприємства «Національні інформаційні системи» відновити доступ вказаному приватному нотаріусу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, може вважатися вирішенням спору по суті, оскільки фактично указує на вирішення частини позовних вимог в адміністративному спорі по суті з огляду на їх тимчасовий характер.

Згідно з ч. 5 ст. 154 КАС України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 8 ст. 154 КАС України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

З урахуванням вищевикладених мотивів та встановлених судом, на підставі поданих позивачем доказів, обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 156, 248, 256, 294 КАС України, -

у х в а л и в :

У задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову у справі за позовом приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про зупинення дії - відмовити.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя Дончик Віталій Володимирович