Справа № 500/2478/23
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

Справа № 500/2478/23

11 вересня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі головуючої судді Дерех Н.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України) (надалі, відповідач), в якому просить визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України) щодо нарахування ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (Окрему комендатуру охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 № 178 без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби за цінами предметів речового майна визначеними станом на 01.01.2023 наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 13.01.2023 № 24-АГ «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації».

Ухвалою суду від 31.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 31.08.2023 позовну заяву залишено без руху після відкриття провадження, надавши позивачу п`ятиденний строк для усунення зазначених недоліків позовної заяви у спосіб подання (надіслання) до суду: 1) заяви про поновлення строку звернення до суду, у якій вказати підстави для поновлення строку, надати докази поважності причин його пропуску; 2) сплати судового збору у розмірі 1073, 60 грн. та подання доказів такої сплати.

На виконання вказаної ухвали суду представник позивача подав до суду заяву по суті ухвали про залишення позову без руху та про поновлення строків звернення до суду. Просить врахувати, що спірні правовідносини виникли лише після виплати суми компенсації 08.03.2023 та отримання листа Військової частини НОМЕР_1 (окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України) від 27.04.2023 №703/6057-23-Вих. із довідкою розрахунком. Також, вважає, що на час виникнення спірних правовідносин у даній справі, а саме 27.04.2023, із огляду на зміни в законодавстві щодо строків звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні у тримісячний строк (ч.2 с.233 КЗпП України), з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116 КЗпП України) правові висновки Верховного Суду, застосовані судом в ухвалі про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху є нерелевантними. На думку представника позивача, положення ч.2 ст.233 КЗпП України в частині, що стосується строку звернення до суду у справах, пов`язаних з виплатою всіх сум належних при звільненні (ст.116 КЗпП України) мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 ст. 122 КАС України. Додатково просить врахувати, що позивач має право на звернення до суду із цим позовом до 30 червня 2023 року із огляду на те, що станом на час звернення до суду діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України і строк звернення до суду, установлений ст.233 КЗпП України не підлягав застосуванню, так як вважає, що такий продовжено на строк дії карантину, який діяв на час подання позову.

Крім цього, представник позивача разом із заявою по суті ухвали про залишення позову без руху та про поновлення строків звернення до суду подав до суду квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Судом встановлено, що згідно Наказу Голови Державної прикордонної служби України від 21.02.2023 за №232-ОС, припинено (розірвано) контракт та звільнено позивача з військової служби.

28.02.2023 позивач звернулася із рапортом до Коменданта Окремої комендатури охорони і забезпечення, в якій просила дати вказівку відповідним посадовим особам про нарахування позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби в ДПСУ речове майно особистого користування. Позивач також зазначила, що з наявним на складі речовим майном ознайомлена, виявлено власне бажання отримати грошову компенсацію замість належних позивачу до видачі предметів речового майна особистого користування.

У відповідності до Наказу Голови Державної прикордонної служби України від 02.03.2023 за №284-ОС, позивача з 02.03.2023 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно Витягу з Наказу Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України від 03.03.2023 за №214-АГ, вирішено виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно військовослужбовцю запасу - підполковнику ОСОБА_1 відповідно до рапорту та довідки про вартість речового майна, що належить до видачі №9 в сумі 63990,83 грн.

Не погоджуючись із проведеним розрахунком, до суду із цим позовом позивач звернулася лише 22.05.2023 року, згідно відтиску поштового штемпеля, тобто із пропуском строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.

При цьому, позивач вважає, що спірні правовідносини виникли лише після виплати суми компенсації 08.03.2023 та отримання листа Військової частини НОМЕР_1 (окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України) від 27.04.2023 №703/6057-23-Вих. із довідкою розрахунком.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно частини першої ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином у цій справі слід визначити правову природу такої компенсації, оскільки як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

За змістом частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим частини першої статті 9-1 указаного Закону також передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація). (далі Порядок №178).

За змістом пункту 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

Водночас грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку №178).

Відтак, суд вважає, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується після звільнення зі служби та на підставі заяви (рапорту), а отже речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю.

Такі гарантії щодо забезпечення доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

При цьому, речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування) та інвентарним майном, яке є власністю установ та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням).

Подібний висновок міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Враховуючи визначену правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців, а відтак відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини другої статті 122 КАС України.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.06.2022 у справі № 540/2001/21, якої також дотримався Верховний Суд у постанові від 27.02.2023 у справі № 560/8394/21.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, є помилковим твердження позивача про те, що при вирішенні питання щодо строків звернення до суду необхідно застосовувати норму статті 233 КЗпП України.

Суд зазначає, що згідно доданих до позовної заяви документів, позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 02.03.2023, а до суду з позовом про виплату компенсацію за не отримане речове майно на день звільнення з військової служби, позивач звернулася лише 27.05.2023, тобто з пропуском встановленого частиною п`ятою ст. 122 КАС України місячного строку.

Крім цього, у поданій заяві щодо поновлення строку звернення з даним позовом представник позивача вважає, що позивач має право на звернення до суду із цим позовом до 30 червня 2023 року із огляду на те, що станом на час звернення до суду діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України і строк звернення до суду, установлений ст.233 КЗпП України не підлягав застосуванню, так як вважає, що такий продовжено на строк дії карантину.

Однак, суд критично оцінює такі твердження, так як, на думку суду, до спірних правовідносин підлягають застосуванню строки, визначені нормою частини п`ятої ст. 122 КАС України, а не статтею 233 КЗпП України, так як речове майно не є тотожним поняттю заробітної плати (грошовому забезпеченню).

Будь-яких об`єктивних перешкод щодо неможливості своєчасно (в межах місячного строку з моменту звільнення) звернутися до відповідача із запитом щодо проведених виплат сум грошового забезпечення в тому числі і компенсації за неотримане речове забезпечення позивач не навів.

Окрім того, із матеріалів, доданих до позовної заяви не вбачається будь-яких інших переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав в місячний строк з дати його звільнення.

Вирішуючи питання про наявність поважних причин на поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, суд ураховує, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

То ж, у спірному випадку суд доходить висновку про неповажність вказаних представником позивача у заяві від 06.09.2023 причин для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, що свідчить про те, що позивач не в повному обсязі усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху руху після відкриття провадження.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, заява № 23436/03).

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Частинами 13-15 статті 171 КАС України передбачено, що суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Водночас, за положеннями частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України також передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на вищезазначене, враховуючи вищенаведені норми, суд вважає за необхідне залишити позов у даній справі без розгляду.

Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Керуючись статтями 240, 241, 243 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду та відмовити у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строків звернення до суду.

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали складено та підписано 11.09.2023.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач - Військова частина НОМЕР_1 (Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (місцезнаходження:вул. Світла, 6, м. Київ 121, 02121 ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.