Справа № 340/1410/23
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 вересня 2023 року м. Дніпросправа № 340/1410/23
(суддя Науменка В.В., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року у справі №340/1410/23 за позовом ОСОБА_1 до Військовій частині НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 березня 2023 року звернувся до суду з позовом до Військовій частині НОМЕР_1 згідно з яким, з урахуванням уточнень просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у відмові звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позов фактично обґрунтовано тим, що позивач був призваний на військову службу під час загальної мобілізації, через введення воєнного стану в Україні 24 лютого 2022 року та зарахований на службу у в/ч НОМЕР_1 . Позивач зазначає про те, що відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має право на звільнення з військової служби про що було подано 03.03.2023 року відповідний рапорт, однак відповідач всупереч вимогам чинного законодавства відмовляє позивачу у розгляді цього рапорту.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні докази, якими підтверджується обов`язок позивача утримувати неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в силу статті 268 СК України як і відсутні докази фактичного утримання позивачем вищезазначених дітей, оскільки позивачем не надано жодних даних щодо місця роботи або ж роду занять позивача, що виконувалась ним до його призову на військову службу, та щодо розміру отриманих ним доходів, що не дозволяє суду встановити, чи дійсно позивач мав фактичну можливість надавати матеріальну допомогу падчерці та пасинкам, тобто утримувати їх.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки позивач має право на звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач згідно з рапортом від 03.03.2023 через уповноваженого представника звернувся до командира військової частини з проханням звільнити його з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проте отримав відмову у такому звільненні (а.с. 26, 27-28).

До рапорту було додано копія свідоцтва про шлюб, копія свідоцтва про народження НОМЕР_2 , копія свідоцтва про народження НОМЕР_3 , копія свідоцтва про народження НОМЕР_4 , копія свідоцтва про народження НОМЕР_5 , копія заяви ОСОБА_5 №63 від 30.01.2023 року, копія посвідчення серії НОМЕР_6 (а.с.27-28)

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 10.03.2023 року Кіровоградський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив представника позивача про те, що рапорт ОСОБА_1 від 03.03.2023 року був направлений 09.03.2023 року командиру Військовій частині НОМЕР_1 (а.с.29).

Також, як вбачається з матеріалів справи, рапорт ОСОБА_1 від 03.03.2023 року був направлений поштовим зв`язком безпосередньо на адресу Військової частини НОМЕР_1 рекомендованим листом №519 (а.с.30, 31).

Листом №2102/ОКП від 05.04.2023 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення його з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зважаючи на те, що позивачем не надано доказів знаходження на його утримання трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с.49-50).

Правомірінсть відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно із статтею 1 вищезазначеного Закону, встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із статтею 4 частиною 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, врегульовано нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII (надалі Закон №2232- XII), а також нормами «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі Положення № 1153/2008).

Зокрема, ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII визначено підстави звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підпунктом «г» пункту 1 частини 4 вказаної статті передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Зазначеним Законом не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Так, частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, з викладеного вбачається, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач є батьком лише однієї дитини - ОСОБА_6 , щодо інших зазначених ним у позові дітей позивач є вітчимом.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 Сімейного кодексу України).

Так, відповідно до статті 268 СК, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, лише за сукупності таких обставин:

- такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Як з`ясовано судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, падчерка та пасинки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають рідного батька - ОСОБА_7 , а для ОСОБА_4 батьком є ОСОБА_8 .

Згідно довідок-розрахунків заборгованості по аліментах, наданих позивачем, вбачається, що ОСОБА_7 щомісячно, з 2019 року, сплачує аліменти для ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , має заборгованість лише за чотири останніх місяці на момент складання зазначеного розрахунку (а.с. 71-72); крім цього ОСОБА_8 , хоча й не щомісячно, проте періодично також сплачує аліменти на утримання ОСОБА_4 (а.с. 74-76).

Отже біологічні батьки пасинків та падчерки позивача виконують свій обов`язок щодо утримання своїх дітей, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що позивачем до рапорту датованого 03.03.2023 року додано лише свідоцтва про народження дітей, при цьому, доказів того, що діти, яким позивач є відчимом перебувають на його утримання до рапорту додано не було, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що у відповідача не було підстав для звільнення позивача з військової сллужби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що сама по собі заява ОСОБА_5 про те, що вона з дітьми перебувають на утриманні у позивача (а.с. 88), яку було додано до рапорту від 03.03.2023 року не є документом, що підтверджується обов`язок позивача утримувати неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в силу статті 268 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неповно досліджено надані позивачем докази того, що діти перебувають на його утриманні позивача, зокрема посвідчення багатодітної родини серії НОМЕР_6 , довідка про склад сім`ї, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, документи на які посилається позивач в апеляційній скарзі відповідачу під час подачі рапорту не надавалися, а тому відповідач не міг їх врахувати під час розгляду рапорту позивача від 03.03.2023 року.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року у справі №340/1410/23 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва