Справа № 160/16690/23
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області неправомірними в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 10.04.1995 по 01.11.1998 року та з 15.04.1999 року по 30.04.1999 року згідно довідки № 5 від 10.04.2023 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію згідно поданих документів з моменту звернення ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що органами Пенсійного фонду не враховано довідку, видану головою правління С(Ф)Г «Гавриленко» за вих. №5 від 10.04.2023 року, яка фактично підтверджує періоди роботи позивача в С(Ф)Г «Гавриленко» з 10.04.1995 року по 01.11.1998 рік продавцем, період з 15.04.1999 року по 01.02.2004 роки буфетницею. Крім того, вказані періоди підтверджено записами трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 01.10.1980 року. Вважаючи рішення відповідача-2 протиправним, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2023 року, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
14.08.2023 року судом отримано відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач-1 не погоджується з позовними вимогами, викладеними в позовній заяві та вважає їх необґрунтованими. Відповідач зазначає, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 20.08.1995 по 15.09.1986, згідно запису в трудовій книжці НОМЕР_2 , оскільки відсутні відомості про кількість відпрацьованих вихододнів. Також не враховано до страхового стажу період роботи у С(Ф)Г « ОСОБА_2 » з 10.04.1995 по 01.11.1998 року та з 15.04.1999 по 30.04.1999 згідно довідки № 5 від 10.04.2023, оскільки не надано довідку про сплату господарством внесків до Пенсійного фонду (з 01.05.1999 зараховано згідно даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу). Необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» становить 30 років. Страховий стаж позивача становить 26 років 04 місяці 02 дні. Враховуючи викладене, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, з урахуванням статті 26 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».
17.08.2023 року судом отримано відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач-2 не погоджується з позовними вимогами, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що основною відмінністю страхового стажу від трудового є те, що наявність стажу прямо пов`язана зі сплатою страхових внесків на загальнообов?язкове державне пенсійне страхування, тобто з 01 січня 2004 року до страхового стажу зараховуються лише ті періоди, протягом яких сплачувалися страхові внески, і в розмірах пропорційно сплаченим внескам. ОСОБА_1 26.05.2023 року звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058. За результатами розгляду документів, доданих до заява, до страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі з 20.08.1985 року по 15.09.1986 року згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 , оскільки за вказаний період відсутня інформація про кількість встановлених та відпрацьованих вихододнів та чи була особа членом колгоспу (трудова книжка колгоспника відсутня). Однак, вказаний період зараховано в межах періоду догляду за дитиною з 01.05.1985 року по 14.10.1986 року. Крім того, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи у С(Ф)Г « ОСОБА_2 » з 10.04.1995 року по 01.11.1998 року та з 15.04.1999 року по 30.04.1999 року згідно з довідкою № 5 від 10.04.2023 року, оскільки відсутня інформація про сплату господарством внесків. Документів, які підтверджують сплату внесків на соціальне страхування за оскаржуваний період, позивачем не надано. Страховий стаж з 01.05.1999 року зараховано згідно з даними в індивідуальних відомостях про застраховану особу. Загалом страховий стаж ОСОБА_1 склав 26 років 4 місяці 2 дні, чого не достатньо для призначення пенсії за віком. Отже, Головним управлінням прийнято правомірне та обґрунтоване рішення про відмову у призначенні пенсії з огляду на відсутність необхідної тривалості страхового стажу.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст. ст. 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , є громадянкою України, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_3 , виданим Магдалинівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 22.10.1998 року.
ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26.05.2023 року ОСОБА_1 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії та надала передбачені чинним законодавством України документи.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, за результатом розгляду заяви від 26.05.2023 року, ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відмовлено.

Підставою відмови у призначенні пенсії зазначено наступне: «Пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років.

Вік заявника 59 років 11 місяців.

Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», становить 30 років.

Страховий стаж особи 26 років 4 місяці 2 дня.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 20.08.1985 року по 15.09.1986 року, згідно запису в трудовій книжці НОМЕР_2 , оскільки відсутні відомості про кількість відпрацьованих вихододнів, оскільки відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» діє окремий порядок зарахування до страхового стажу періоду трудової діяльності в колгоспах, тому для зарахування періодів роботи до стажу необхідна інформація чи перебувала особа членом колгоспу та дані про встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві та кількість відпрацьованих вихододнів за рік.

Також не зараховано до страхового стажу періоди роботи у С(Ф)Г «Гавриленко» з 10.04.1995 року по 01.11.1998 року та з 15.04.1999 року по 30.04.1999 року, згідно довідки № 5 від 10.04.2023 року, оскільки не надано довідку про сплату господарством внесків до ПФУ (з 01.05.1999 року зараховано згідно даних індивідуальних відомостей про застраховану особу).

Не працює.

Відмовити: в призначенні пенсії за віком в зв`язку з відсутністю необхідної кількості страхового стажу.»

Вказані обставини і слугували підставою для звернення до суду із цим позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закону № 1788-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 1788-ХІІ, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію (частина перша та друга статті 7 Закону № 1788-ХІІ).

Згідно статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що трудова книжка серії НОМЕР_2 від 01.10.1980 року виписана на ім`я ОСОБА_1 .

Так, відповідачем-2 до страхового стажу позивача не зараховано до страхового стажу періоди роботи в колгоспі з 20.08.1985 року по 15.09.1986 року згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 , оскільки за вказаний період відсутня інформація про кількість встановлених та відпрацьованих вихододнів та чи була особа членом колгоспу (трудова книжка колгоспника відсутня).

При цьому, суд враховує, що позивачем не оскаржено вказаний період, зважаючи на те, що цей період зараховано в межах періоду догляду за дитиною з 01.05.1985 року по 14.10.1986 року.

Крім того, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи у С(Ф)Г « ОСОБА_2 » з 10.04.1995 року по 01.11.1998 року та з 15.04.1999 року по 30.04.1999 року згідно з довідкою № 5 від 10.04.2023 року, оскільки відсутня інформація про сплату господарством внесків.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

З 29 липня 1993 року порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58), яка містить аналогічні вимоги щодо внесення записів до трудових книжок, що й Інструкція №162.

Відповідно до пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 сторінках трудової книжки ОСОБА_1 містяться наступні записи:

1. від 10.04.1995 року- прийнята на посаду продавця в СГ «Гавриленко»;

2. від 01.11.1998 року звільнена з посади продавця у зв`язку з ліквідацією підприємства;

3. від 15.04.1999 року прийнята на посаду буфетниці кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в СГ «Гавриленко»;

4. від 01.02.2004 року - звільнена з зайнятої посади за ст. 36 п. 1 КЗпП України (по угоді сторін).

Вказані відомості додатково підтверджені наданою до Пенсійного фонду довідкою № 5 від 10.04.2023 року, виданої Селянським (фермерським) господарством «Гавриленко».

Проте, відомості трудової книжки позивача та довідки № 5 від 10.04.2023 року відповідачем-2 не враховано, зважаючи на те, що не надано довідку про сплату господарством внесків до ПФУ.

Суд зазначає, що на підставі пункту 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Статтею 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

Відповідно до частини 2 зазначеної статті обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно з частиною 10 статті 20 Закону № 1058-IV якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Нормами статті 106 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Отже, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року (справа № 208/6680/16-а), від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), від 30 вересня 2019 року (справа № 316/1392/16-а), від 27 травня 2021 року (справа № 343/659/17) від 30 грудня 2021 року (справа № 348/1249/17), яку суд відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України враховує під час вирішення цього спору.

Разом з цим, щодо вказаних періодів роботи, то трудовою книжкою та довідкою № 5 від 10.04.2023 року підтверджено стаж позивача, який підлягає зарахуванню до страхового стажу у відповідності до статті 24 Закону № 1058-IV.

Таким чином, у ГУ ПФУ в Вінницькій області були в наявності всі необхідні відомості для врахування спірних періодів роботи позивача з 10.04.1995 по 01.11.1998 року та з 15.04.1999 року по 30.04.1999 року до її страхового стажу для призначення пенсії, що свідчить про протиправність рішення № 89 від 02 червня 2023 року.

Водночас, позивач просить визнати рішення відповідача-2 неправомірним.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 5. Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

За викладених обставин, суд вважає, що рішення Головного управління пенсійного фонду України в Вінницькій області № 89 від 02 червня 2023 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов?язання призначити позивачу пенсію за віком, суд зазначає, що не наділений відповідними повноваженнями проводити розрахунок пільгового стажу позивача, оскільки це є дискреційні повноваження органів Пенсійного фонду України.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто, дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Відповідно до Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Кабінетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Водночас, адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції.

При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Положеннями частини 2 статті 9 КАС України, відповідно до яких суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає, що належним способом порушених прав позивача є зобов`язання Пенсійного органу зарахувати до страхового стажу позивача періоди з 10.04.1995 по 01.11.1998 року та з 15.04.1999 року по 30.04.1999 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.05.2023 року про призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду у цій справі.

Щодо підстав розгляду заяви позивача Головним управління ПФУ в Дніпропетровській області та визначення належного органу Пенсійного фонду, яким має здійснюватись розгляд заяви позивача про призначення пенсії, то суд зазначає наступне.

Порядок приймання оформлення та розгляду документів, поданих для призначення (перерахунку пенсії) встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженим Постановою Правління ПФУ 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Мінюсті України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 13 пункту 4.2 вказаного Порядку після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до пункту 4.3 Порядку створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Відповідно до пункту 4.10 Порядку після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

В даному випадку органом призначення визначено за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області.

З матеріалів справи встановлено, що розгляд заяви та винесення рішення за заявою позивача від 26.05.2023 року здійснювало Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, яке було визначено за принципом екстериторіальності відповідно до пункту 4.2 Порядку.

Проте, з огляду на неналежне виконання визначеним пенсійним органом його повноважень щодо розгляду заяви позивача, що потягло за собою порушення прав позивача, суд вважає наявними підстави покласти обов`язок щодо повторного розгляду заяви позивача саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, як визначений суб`єкт призначення.

Отже, у задоволенні позовних вимог, заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області слід відмовити.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не надали суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довели правомірності не зарахування позивачу періодів його роботи згідно трудових книжок до стажу, та відмовили у призначенні пенсії за віком, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.

При зверненні до суду позивачем сплачено суду судового збору у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією від 06.07.2023 року.

Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 536,80 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 89 від 02.06.2023 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ) зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди роботи з 10.04.1995 року по 01.11.1998 року та з 15.04.1999 року по 30.04.1999 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 26.05.2023 року про призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду у цій справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у сумі 536 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна