Справа № 520/20059/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

11.09.2023 р. справа №520/20059/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденко А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, адміністративний орган, Управління, УСЗН)
провизнання дій протиправними та спонукання до поновлення виплати державної соціальної допомоги, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради щодо припинення ОСОБА_1 виплати державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства після 30.06.2021 року; 2) зобов`язання Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради поновити ОСОБА_1 виплату державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства з 1.07.2021 року,

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що унаслідок вчинення суб"єктом владних повноважень протиправного управлінського волевиявлення з 01.07.2021р. позивачу протиправно не виплачується державна соціальна допомога як особі з інвалідністю дитинства.

Відповідач із про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, але обов`язку із подання відзив на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявнику встановлена ІІІ група інвалідності з дитинства, що підтверджується довідкою МСЕК № 0015880 від 21.06.2005.

У період часу до 01.07.2021р. заявник за критерієм територіальної юрисдикції суб"єкта владних повноважень перебував на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради та отримував допомогу як особа з інвалідністю з дитинства.

03.08.2017р. заявник звернувся до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради з приводу поновлення виплати державної соціальної допомоги, як особі з інвалідністю з дитинства, з урахуванням невиплаченої допомоги у зв`язку із збройним конфліктом.

За цим зверненням суб`єктом владних повноважень була вчинена відмова, оформлена листом від 10.08.2017 № 7008-08 та умотивована тим, що згідно з рішенням районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 12 від 07.07.2017 було скасовано видану на ім`я заявника довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 03.06.2015, у зв`язку із непідтвердженням факту проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Також, листом від 21.08.2017 № 7454-05 суб`єкт владних повноважень сповістив заявника про те, що заявник має право на отримання допомоги інвалідам з дитинства, проте, у зв`язку із непідтвердженням факту проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , для отримання вказаної допомоги позивачу необхідно звернутись до органу соціального захисту за фактичним місцем проживання.

Згідно витягу із протоколу №22 від 07.07.2017 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальної виплати внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 відмовлено у соціальних виплатах внутрішньо переміщеній особі, яка не перебуває за адресою АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 09.06.2021 року по справі №640/2982/18 було визнано протиправною означену вище відмову Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради щодо поновлення виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Київського району Харківської міської ради поновити з моменту припинення та виплатити державну соціальну допомогу, як особі з інвалідністю з дитинства, ОСОБА_1 .

На виконання вказаного рішення суду суб`єктом владних повноважень на користь заявника було призначено, обчислено, нараховано та виплачено Спірну допомогу за період з 01.08.2014 року по 30.06.2021 року.

Не погоджуючись із станом виконання постанови Верховного Суду від 09.06.2021 року по справі №640/2982/18 (а саме із невиплатою спірної допомоги у період з 01.07.2021р.) позивач ініціював перед Верховним Судом питання встановлення судового контролю у порядку ст. 382 та ст.383 КАС України.

Ухвалою Верховного Суду від 18.11.2021р. по справі №640/2982/18 клопотання ОСОБА_1 , про встановлення судового контролю за виконанням постанови Верховного Суду від 09.06.2021р. було задоволено, зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали подати звіт про виконання постанови Верховного Суду від 09.06.2021р. у справі № 640/2982/18.

Ухвалою Верховного Суду від 27.01.2022р. по справі №640/2982/18 було встановлено новий строк для подання Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради звіту про виконання постанови Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 640/2982/18 в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги, зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради подати протягом одного місяця з дати прийняття цієї ухвали звіт про виконання постанови Верховного Суду від 09.06.2021р. у справі № 640/2982/18.

Ухвалою Верховного Суду від 07.09.2022р. по справі №640/2982/18 було продовжено Управлінню соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради строк для подання звіту про виконання постанови Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 640/2982/18 протягом одного місяця з дати отримання копії цієї ухвали.

Зрештою, 04.07.2023р. Верховним Судом було постановлено ухвалу про прийняття звіту суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення.

У вказаній ухвалі Верховним Судом зазначено, що Управлінням соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради 21.07.2021р. прийнято рішення про призначення ОСОБА_1 соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства з 01.08.2014 по 30.06.2021 в розмірі 117857,00 грн., яка отримана позивачем. З липня 2021 року відповідачем припинено виплату соціальної допомоги з посиланням на Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 № 79, Порядок здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637, Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/ перебування, затверджені постановами Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365.

Згідно з ухвалою Верховного Суду від 04.07.2023р. по справі №640/2982/18 спірні правовідносини, що були предметом позову у справі №640/2982/18, виникли у липні 2017 року. У подальшому правове регулювання призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю було змінено, про що свідчить постанова Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 № 79, якою затверджено відповідний Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю. Згідно абзацу дев`ятого пункту 3 Порядку № 79 державна соціальна допомога за місцем проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання (перебування) особи, яка звертається за призначенням державної соціальної допомоги (далі - заявник). Відомості щодо неотримання допомоги перевіряються органами соціального захисту населення з використанням інформаційних систем.

Верховним Судом було роз`яснено позивачеві, що зважаючи, що з 2021 року правове регулювання призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю було змінено, для подальшого вирішення питання виплати допомоги позивач може звернутись до суду з позовом для захисту своїх

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу припинення виплати державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства з 30.06.2021р., заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України.

Відносини з приводу виплати громадянам України державної соціальної допомоги як особам з інвалідністю з дитинства регламентовані приписами Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю".

Так, відповідно до ст.1 Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

За правилами ч.1 ст.4 Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

Положеннями ст.6 Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" окреслено випадки зупинення виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства.

Як то указано у ч.1 ст.8 Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", заява про призначення державної соціальної допомоги подається особою з інвалідністю з дитинства до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання.

Таким чином, умова стосовно виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства саме за місцем проживання громадянина чітко та однозначно визначена приписами спеціального закону і не дає підстав для будь-якого інакшого тлумачення, у тому числі і унаслідок застосування приписів ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05).

Положеннями ст.14 Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" окреслено випадки припинення виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства у разі влаштування громадянина до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання.

Частиною 6 ст.1 Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" у редакції Закону України від 02.06.2020р. №646-ІХ чітко та однозначно передбачено, що порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги, перелік документів, необхідних для призначення допомоги згідно з цим Законом, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Отже, саме нормою спеціального закону (ч.6 ст.1 Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" у редакції Закону України від 02.06.2020р. №646-ІХ) повноваження з приводу визначення порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства були передані у відання Уряду України і така передача не може бути кваліфікована у якості погіршення правового становища заявника у розумінні ст.58 Конституції України, позаяк приписи ст.58 Конституції України присвячені відносинам, котрі складаються стосовно відповідальності особи, а не стосовно порядку отримання від Держави платежів соціального характеру.

На подальший розвиток положень ч.6 ст.1 Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" у редакції Закону України від 02.06.2020р. №646-ІХ Урядом України було прийнято затверджений постановою КМУ від 03.02.2021р. №79 Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю (далі за текстом - Порядок №79).

У силу спеціального застереження п.3 Порядку №79 державна соціальна допомога за місцем проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання (перебування) особи, яка звертається за призначенням державної соціальної допомоги (далі - заявник). Відомості щодо неотримання допомоги перевіряються органами соціального захисту населення з використанням інформаційних систем.

З наведеного слідує, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю призначається або за місцем фактичного проживання зацікавленої особи, або за місцем задекларованого (зареєстрованого) проживання зацікавленої особи.

Відповідно до п.17 Порядку №79 державна соціальна допомога виплачується за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або законного представника, якому призначено допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років, або особу з інвалідністю з дитинства, яку визнано недієздатною, через виплатні об`єкти поштового зв`язку АТ Укрпошта або шляхом перерахування коштів на особовий рахунок отримувача, відкритий в установі уповноваженого банку.

Згідно з п.18 Порядку №79 у разі зміни отримувачем місця проживання виплата державної соціальної допомоги продовжується відповідним органом соціального захисту населення за новим місцем проживання з дня, що настає за днем припинення цієї виплати за попереднім місцем проживання.

Оскільки заявник ані фізично не проживає, та не має ані задекларованого місця проживання, ані підтвердженого місця перебування у якості внутрішньо переміщеної особи на території адміністративно-територіальної одиниці міста Харкова, на яку поширюється територіальна юрисдикція відповідача у справі, то відповідач не має легальних підстав для проведення бажаних заявником виплат.

За матеріалами справи у межах спірних правовідносин заявник фізично знаходиться на території міста Ровеньки Луганської області.

Саме така адреса указана заявником у тексті позову.

На територію Луганської області України згідно з Законом України від 09.04.1999р. №586-ХIV "Про місцеві державні адміністрації" та Указом Президента України від 24.02.2022р. №68/2022 поширюється територіальна юрисдикція Луганської обласної військової адміністрації та відповідно органу соціального захисту населення регіонального рівня Луганської обласної державної адміністрації.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До того ж саме таке тлумачення змісту обов`язку учасників сторін довести справжні обставини фактичної дійсності цілком корелюється із правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, де указано, що: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування суд доходить до переконання про те, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк за відсутності будь-яких доказів реєстрації заявником місця проживання (знаходження) або місця обліку у якості внутрішньо переміщеної особи на території Київського району міста Харкова чи фізичного знаходження у межах означеної адміністративно-територіальної одиниці відповідач - Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради не має правових підстав для виплати заявникові державної соціальної допомоги особам з інвалідністю.

Натомість, такі повноваження з огляду на приписи Порядку №79 передані у відання органу соціального захисту населення регіонального рівня Луганської обласної державної адміністрації або Луганської обласної військової адміністрації.

При цьому, з огляду на висновки, які містяться у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12.10.2022р. №7-р(ІІ)/2022 та у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022р. №1-р(ІІ)/2022, якими констатовано початок агресії Російської Федерації проти України - 20.02.2014р. та набуття цією агресією повномасштабного характеру - 24.02.2022р., а також приписи ст.12 Закону України від 16.11.2000р. №2109-ІІІ "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" суд вважає, що право заявника на отримання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю за минулий час повністю захищеною дією невідворотних непереборних та нездоланних факторів у вигляді нездатності функціонування органів державної влади України на частині території держави тимчасово захопленої ворогом.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оскільки у ході розгляду справи факт порушення відповідачем - суб`єктом владних повноважень права заявника не знайшов підтвердження приєднаними до справи доказами, то позов належить залишити без задоволення.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Правові висновки згаданих у позові заявника постанов Верховного Суду є незастосовними відносно спірних правовідносин через докорінну зміну нормативного регламентування спірних правовідносин та докорінну зміну обставин фактичної дійсності.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко