Справа № 804/1872/18
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2023 року Справа № 804/1872/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
секретаря судового засідання: Бурхович Я.О.,
представника відповідача: Армашової І.М.,
14.03.2018 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області про:
- визнання незаконними дій прокуратури Дніпропетровської області щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про заробітну плату позивача станом на 01.10.2017;
- зобов`язання відповідача видати позивачу довідку про заробітну плату, необхідну для пред`явлення до Пенсійного фонду України, відповідно до вимог ч. 17 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII, виходячи з розміру місячного заробітку начальника відділу прокуратури Дніпропетровської області з нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби станом на 01.11.2017, з урахуванням умов оплати праці, які існували на день звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років, із зазначенням доплати за класний чин (старший радник юстиції); надбавки за вислугу років 40%; надбавки за особливо важкі завдання «ОВЗ» - 70%; 1/12 матеріальної допомоги на оздоровлення; 1/12 допомоги на соціально-побутові потреби; розмір щомісячної премії згідно наказу 80 %. Виходячи з указаних сум, надати остаточний розмір заробітної плати, на яку нараховані страхові внески для перерахунку пенсії.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про те, що відповідачем безпідставно відмовлено у наданні довідки про заробітну плату за посадою, з якої ОСОБА_1 звільнився на пенсію, оскільки, як наголошено позивачем, відповідно до ч. 17 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, з огляду на підвищення заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників, ОСОБА_1 має намір звернутись до відповідного пенсійного органу із заявою про здійснення перерахунку пенсії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2018 відкрито провадження в адміністративній справі №804/1872/18 та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.05.2018 провадження у справі № 804/1872/18 зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі №Пз/9901/16/18 (825/506/18).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 провадження у справі № 804/1872/18 поновлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 провадження в адміністративній справі №804/1872/18 зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі №Пз/9901/16/18 (825/506/18).
27.01.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшли додаткові пояснення (вх. №5533/20), у яких останній звертає увагу суду на правову позицію Верховного Суду у зразковій справі та просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 провадження у справі №804/1872/18 поновлено. Призначено судове засідання на 27.12.2022. Останнє судове засідання у справі відбулося 28.02.2023.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі №804/1872/18 змінено назву відповідача з Прокуратура Дніпропетровської області на Дніпропетровська обласна прокуратура.
Позивач у судове засідання, призначене на 28.02.2023, не з`явився, по дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 29.12.2022 позивач через систему «Електронний суд» подав клопотання про розгляд справи без його участі (вх. №105999/22).
У судовому засіданні, призначеному на 28.02.2023, представник відповідача заперечив проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Заслухавши представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Суд встановив, що ОСОБА_1 з жовтня місяця 1987 року працював на посадах прокуратури України.
З 24.01.2005 на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Севастополя ОСОБА_1 призначено та нараховано пенсію.
ОСОБА_1 звернувся до Прокуратури Дніпропетровської області із заявою від 03.10.2017, в якій просив надати йому довідку про заробітну плату для перерахунку пенсії, з урахуванням приписів Постанови Кабінету Міністрів України №657 від 30.08.2017.
Листом від 24.10.2017 №18-525 вих.17 Прокуратурою Дніпропетровської області позивачу повідомлено про те, що відповідно до п. 13 розділу XV Прикінцевих Положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі якщо особі призначено пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру», її виплата продовжується до переведення за бажанням особи на пенсію на інших підставах або за бажанням особи поновлюється у розмірі, який було встановлено до переведення. До такого переведення розмір пенсії, встановлений до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», не переглядається та пенсія не індексується.
На підставі викладеного, вважаючи власні права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Умови пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури до 15.07.2015 визначалися ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (далі Закон №1789-ХІІ).
Згідно з ч. 13 ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.
Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи (ч. 18 ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ).
01.01.2015 набрав чинності Закон №76-VIII, яким, зокрема, ч. 18 ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ викладено у новій редакції, відповідно до якої, умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.
Прийняття зазначеного Закону, як вбачається з пояснювальної записки до його законопроекту, було обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей держави дії положень окремих законів України, створення умов для стабілізації фінансового стану держави та удосконалення окремих положень соціальної політики.
Таким чином, законодавець повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури після 01.01.2015 делегував Кабінету Міністрів України.
15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ (далі Закон №1697-VІІ), згідно з пп. 1 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» якого, визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, Закон №1789-ХІІ, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1.
Приписами ч. 12 ст. 86 Закону №1697-VІІ передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, на час прийняття Постанови Кабінету Міністрів України №657 від 30.08.2017 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» (далі Постанова №657), з якою позивач пов`язує виникнення у нього права на перерахунок пенсії, а також на час його звернення до органу прокуратури із заявою про видачу довідки про заробітну плату з метою її пред`явлення до пенсійного органу для перерахунку пенсії, ч. ч. 13 та 18 ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, які визначали право на перерахунок пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність, а визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України. При цьому, Уряд України відповідний нормативно-правовий акт не прийняв і умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначив.
Крім того, 11.10.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII, яким викладено у новій редакції, зокрема, п. 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого у разі якщо особі призначено пенсію, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», її виплата продовжується до переведення за бажанням особи на пенсію на інших підставах або за бажанням особи поновлюється у розмірі, який було встановлено до переведення. До такого переведення розмір пенсії, встановлений до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», не переглядається та пенсія не індексується. Різниця між розміром пенсії, на який має право особа відповідно до зазначених законодавчих актів, та розміром пенсії із солідарної системи відповідно до цього Закону фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно зі ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
У той же час, посилання позивача на порушення ст. 22 Конституції України у зв`язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, адже ні Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII (далі Закон №76-VIII), яким, зокрема, ч. 18 ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ викладено у новій редакції, ні ч. 12 ст. 86 Закону №1697-VІІ не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у п. 2.1 мотивувальної частини рішення від 26.12.2011 №20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Щодо доводів позивача про те, що, отримавши пенсійне забезпечення згідно зі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, він отримав також гарантії, що на підставі ч. 18 вказаної статті при наявності у нього додаткових документів про збільшення заробітної плати працюючого працівника прокуратури на тій категорії посад, з якої він вийшов на пенсію, має право на перерахунок пенсії, суд зазначає, що за висновком Конституційного Суду України, викладеним у вказаному вище рішенні, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського Суду з прав людини. Так, у рішенні від 07.07.1989 у справі «Сьорінґ проти Сполученого Королівства» (Soering v. United Kingdom) Європейський Суд з прав людини зазначив, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17.10.1986 у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» (Rees v. United Kingdom) Європейський Суд з прав людини зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».
Європейський Суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland) констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland) від 12.10.2004.
У рішенні від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» Європейський Суд з прав людини, розглянувши скаргу, зокрема, за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Європейський Суд з прав людини дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не відповідно до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними. У цьому рішенні Європейський Суд з прав людини також вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.
У Рішенні від 02.03.1999 №2-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту. Здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України. Як і політика ціноутворення, політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, і забезпечення її проведення, відповідно до п. 3 ст. 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.
Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Враховуючи, що Закон №76-VIII є чинним, а також те, що відповідно до Закону №1697-VII визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій покладено на Кабінет Міністрів України, беручи до уваги наведені вище правові висновки Конституційного Суду України, суд дійшов до висновку, що посилання позивача на звуження його прав та соціальних гарантій є помилковими, оскільки саме Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходи щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту, а наслідки внесення змін до законодавства, що врегульовували правовідносини, пов`язані з пенсійним забезпеченням працівників прокуратури, не відносяться до компетенції відповідача та органів Пенсійного фонду України.
Наказом від 03.12.2003 №319/144 Міністерство праці та соціальної політики України й Головне управління державної служби України затвердили Порядок видачі довідок про заробітну плату для перерахунку пенсій державним службовцям у разі ліквідації органів, з яких особа вийшла на пенсію, а також перейменування (відсутності) посад (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.12.2003 за №1134/8455; далі Порядок №319/144), у якому, зокрема, встановлено форму, зміст та зразок довідки, визначено, які елементи складу заробітної плати належить включати до неї, на підставі якого нормативного положення вона видається і для яких цілей.
Так, за наявності права на перерахунок пенсії за вислугу років пенсіонерам органів прокуратури на підставі ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ органами прокуратури України визнавалися і застосовувалися вказані вище порядки як універсальні для забезпечення права на перерахунок пенсії за вислугу років пенсіонерам органів прокуратури.
Таким чином, на час звернення позивача до Прокуратури Дніпропетровської області із заявою про видачу довідки про заробітну плату, складові якої відповідають заробітній платі працюючого працівника органів прокуратури, який обіймає посаду, подібну до тієї, що обіймав позивач, для здійснення перерахунку пенсії за вислугу років на підставі Закону №1789-ХІІ та постанови №657, положення нормативно-правових актів, якими затверджувалась форма такої довідки та визначався порядок її заповнення, втратили чинність, а іншого нормативного-правового акта, який би регламентував підстави, форму, зміст, механізм та суб`єкта видачі відповідної довідки, немає.
За таких обставин, а також ураховуючи відсутність правових підстав для перерахунку пенсії позивача, у відповідача не було підстав для видачі позивачу відповідної довідки, у зв`язку із чим, відмова в її видачі з одночасним роз`ясненням при цьому суті змін до пенсійного законодавства України не порушила прав та законних інтересів останнього.
До того ж, відповідно до ст. 101 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у зразковій справі № 825/506/18.
Разом з тим, суд відзначає, що позивач звертався до відповідача із заявами від 12.10.2020, від 15.04.2021, від 10.02.2022, від 06.03.2020 про надання довідки про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) та позивачу були надані довідки від 11.03.2020 № 18-149вих 20 за нормами чинними на 06.09.2017, від 19.10.2020 № 21-307вих20 за нормами чинними 11.09.2020, від квітня 2021 № 21-180 вих 21 за нормами чинними на 01.01.2021, від 10.02.2022 № 21-60 вих 22 за нормами чинними на 01.01.2022, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.
Відповідно до приписів ч. ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 72-77, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції на підставі ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 09.03.2023.

Суддя О.В. Царікова