Справа № 280/5283/23
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

11 вересня 2023 року (10:35)Справа № 280/5283/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова Олександра, буд.29А, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

12.07.2023 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Запорізької обласної прокуратури (далі - відповідач), в якій позивач просить: стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі № 280/3918/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури, починаючи з 14.11.2020 по 05.10.2022 в розмірі 743 194,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі №280/3918/20 позивача поновлено на посаді в Запорізькій обласній прокуратурі, в даній частині рішення суду допущено до негайного виконання. Отже, у відповідача з 14.10.2020 виник обов`язок добровільно і негайно виконати таке рішення в частині поновлення позивача на роботі. Незважаючи на це, позивача поновлено на посаді не було, рішення суду, яке підлягало негайному виконанню та набрало законної сили в повному обсязі 23.06.2021, залишилось не виконаним. В подальшому, постановою Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №280/3918/20 касаційна скарга відповідача задоволена, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021 скасовані та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Таким чином, внаслідок протиправної бездіяльності Запорізької обласної прокуратури, яка виразилися у невиконанні судового рішення, яке підлягало негайному виконанню, позивач набула право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови суду від 13.11.2020 в період часу з 14.11.2020 (наступний робочий день після проголошення рішення суду у справі) по 05.10.2022 (06.10.2022 зазначене рішення скасовано касаційною інстанцією). Просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 17.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

03.08.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 33391), в якому зазначає, що правомірність звільнення позивача згідно з наказом прокурора Запорізької області від 28.05.2020 № 943к та поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу було предметом судового розгляду у справі № 280/3918/20, результат вирішення якої безпосередньо впливає на предмет спору у даній справі. Оскільки у справі №280/3918/20 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, вказаний факт нівелює її право на стягнення у даних правовідносинах середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення па посаді. Разом з цим, ОСОБА_1 з 30.06.2020 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області та в подальшому, призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури, на якій ОСОБА_1 проходить службу по теперішній час. Таким чином, відсутні підстави для відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у заявленому позивачем розмірі, оскільки остання у спірний період була працевлаштована в Запорізькій обласній прокуратурі (прокуратурі Запорізької області). Беручи до уваги вищезазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно зі ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі № 280/3918/20, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема:

визнано протиправним та скасовано рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09 квітня 2020 року №330 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки»;

визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області від 29 квітня 2020 року №725к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року;

визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області від 28 травня 2020 року №943к, яким змінено наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 №725к щодо дати звільнення ОСОБА_1 та вирішено вважати ОСОБА_1 звільненою з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області з 28 травня 2020 року;

поновлено ОСОБА_1 в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області, з 29 травня 2020 року;

стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 травня 2020 року по 13 листопада 2020 року в розмірі 214 795,80 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот дев`яності п`ять гривень 80 коп.) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі № 280/3918/20, рішення Запорізького окружного адміністративного суду 13 листопада 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №280/3918/20, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року, скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим, судом встановлено, що Наказом прокуратури Запорізької області від 30.06.2020 №1163к, ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області (посада державної служби категорії Б) за результатами добору шляхом укладення контракту з 02.07.2020 на період дії карантину та до дня визначення переможця за результатами відбору на цю посаду відповідно до законодавства (а.с.65).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 19.11.2020 №2226к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури Запорізької області за угодою сторін з 19.11.2020 (а.с.66).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 20.11.2020 №2228к, ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури (посада державної служби категорії Б) за результатами добору шляхом укладення контракту з 02.11.2020 на період дії карантину та до дня визначення переможця за результатами відбору на цю посаду відповідно до законодавства (а.с.67).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 14.07.2021 №1044к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 14.07.2021 (а.с.68).

Наказом Запорізької обласної прокуратури від 14.07.2021 №1045к, ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури (посада державної служби категорії Б) як таку, що успішно пройшла конкурсний відбір з 15.07.2021 (а.с.69).

Вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі №280/3918/20 про поновлення на посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення Запорізької обласної прокуратури за період з 14.11.2020 по 05.10.2022, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Усталеною є судова практика субсидіарного застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Згідно з ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.8 ст.235 Кодексу законів про працю України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, положеннями статті 235 Кодексу законів про працю України, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Відповідно до положень ст.236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суд наголошує, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.12.2018 у справі №465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26.02.2020 у справі №702/725/17 (провадження № 61-12857св18) від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Суд зазначає, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, органами та посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням із часу його оголошення в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.3 ст.14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч.2 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Верховний Суд у постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи Кодексу законів про працю України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку Суд констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі № 280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі № 640/15058/19, від 20.07.2021 у справі № 826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі №420/8539/21.

Суд зазначає, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 480/69/19.

Таким чином, посилання відповідача в спростування підстав позову на відсутність вини Запорізької обласної прокуратури в затримці виконання судового рішення та у не виданні наказу про поновлення позивача на посаді, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Тазом з цим, суд не може погодитися з доводами відповідача стосовно того, що скасування рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі №280/3918/20 у частині поновлення на роботі виключає можливість застосування статті 236 КЗпП до спірних правовідносин.

Так, з дня, наступного за днем ухвалення рішення у справі №280/3918/20, у відповідача виник обов`язок негайно виконати рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в Запорізькій обласній прокуратурі. Проте, рішення суду виконане не було.

Таким чином, що початком періоду затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі є наступний день від дати прийняття рішення суду про поновлення позивача на посаді, яке звернено до негайного виконання, тобто 14.11.2020 та тривав по день, який передував ухвалення постанови Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №280/3918/20, якою рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року, скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , - тобто по 05.10.2022.

Отже, період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді тривав з 14.11.2020 по 05.10.2022, що становить 478 робочих дня.

Суд зазначає, що приписи ч.8 ст.235 Кодексу законів про працю України і приписи п.3 ч.1 ст.371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до відділу кадрів) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Посилання відповідача на те, що позивач була працевлаштована в органах Запорізької обласної прокуратури, отримувала заробітну плату, через що стягнення середнього заробітку за цей період буде суперечити вимогам ст.236 Кодексу законів про працю України, оскільки позивач увесь спірний період була забезпечена роботою, суд вважає такими, які здійсненні з невірним тлумаченням норм законодавства.

З огляду на викладені приписи законодавчих норм, суд звертає увагу на те, що ними не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру за певних обставин середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Висновки аналогічного змісту наведені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 та від 24.09.2019 у справі №826/16191/17.

Що стосується розміру суми, що підлягає стягненню, суд звертає увагу на таке.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За змістом рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі №280/3918/20, з урахуванням постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021, середньоденна заробітна плата позивача становить 1 554,80 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 14.11.2020 по 05.10.2022 становить 743 194,40 грн. (1554,80 грн. х 478 днів) та належить до стягнення з Запорізької обласної прокуратури на користь позивача.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 14.11.2020 по 05.10.2022 у розмірі 743 194,40 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Водночас, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Щодо посилання відповідача про недотримання позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

З 19.07.2022 редакція ст.233 Кодексу законів про працю України не містить частини 2 наступного змісту «У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.».

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ст.233 Кодексу законів про працю України).

Згідно з п.1 Глави XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст.233 Кодексу законів про працю України, на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 за №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12.03.2020 був встановлений карантин.

У ч.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 за №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зазначено про відміну з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Позовну заяву подано до суду 12.07.2023.

Таким чином, позивачем не пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, інших судових витрат не заявлено, в силу вимог статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова Олександра, буд.29А, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, - задовольнити.

Стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі № 280/3918/20 про поновлення на посаді за період з 14.11.2020 по 05.10.2022 у розмірі 743 194,40 грн. (сімсот сорок три тисячі сто дев`яносто чотири гривні 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 11.09.2023.

Суддя Ю.В. Калашник