Справа № 420/12017/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч.5 ст.262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України про відмову, викладену в листі від 21.03.2023 року, в приведенні установчих даних громадянина Афганістану ОСОБА_1 відповідно з національним документом ІД Картка: 438563, виданим Ісламською Республікою Афганістан Міністерства Внутрішніх Справ Відділу з реєстрації та перепису населення, ім?я - Самун, прізвище - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- скасувати відмову, викладену в листі від 21.03.2023 року, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в приведенні установчих даних громадянина Афганістану ОСОБА_1 відповідно з національним документом ІД Картка: 438563, виданим Ісламською Республікою Афганістан Міністерства Внутрішніх справ Відділу з реєстрації та перепису населення, ім?я - ОСОБА_3 , прізвище - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він у 2022 році звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просив привести його установчі дані відповідно з національним документом ІД Картка: 438563, виданим Ісламською Республікою Афганістан Міністерства Внутрішніх Справ Відділу з реєстрації та перепису населення, ім?я - ОСОБА_3 , прізвище - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас листом від 21.03.2023 року відповідач відмовив позивачу у задоволенні його заяви, що слугувало підставою звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 19.06.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

06.07.2023 року через канцелярію суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що у разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту протягом м`ясця з дня отримання особової справи з письмовим висновком приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

За таких умов Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не є уповноваженим органом, що приймає рішення про виправлення установчих даних та обмін документів.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Рішення у справі №420/12017/23 ухвалено в строки, визначені Кодексом адміністративного судочинства України, з урахуванням перебування головуючого у справі у відпустці.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 громадянин Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Хост, за національністю пуштун, за віросповіданням іслам-суніт.

Вперше позивач звернувся за наданням міжнародного захисту 24.12.2007 року.

Рішенням Держкомнацрелігій України від 19.06.2008 року №524-08 позивачу відмовлено у наданні статусу біженця. Зазначене рішення позивач оскаржував в судовому порядку.

16.11.2012 року позивач повторно звернувся за наданням міжнародного захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №95-14 від 12.03.2014 року громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний біженцем, відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особа, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань та належності до певної соціальної групи.

02.12.2016 року ДМСУ прийнято рішення №624-16 про скасування рішення ДМС України від 12.03.2014 року №95-14 про визнання громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем у зв`язку з повідомленням ним недостовірних відомостей, що стали підставою для визнання його біженцем.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року по справі №815/3622/17 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 02.12.2016 року №624-16 та зобов`язання повернути посвідчення біженця.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нову постанову. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №624-16 від 02 грудня 2016 року про скасування рішення про визнання біженцем від 12.03.2014 року №95-14. Зобов`язано Державну міграційну службу України видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановленому законом порядку посвідчення біженця та проїзний документ.

Постановою Верховного Суду від 19.02.2020 року скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанцій та справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

16 вересня 2020 року Одеський окружний адміністративного суд переглянув дану адміністративну справу, за результатами якої ухвалив рішення, яким відмовив ОСОБА_1 в задоволення позову.

Разом з тим, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 року по справі №815/3622/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року скасовано.

Прийнято у справі нову постанову, якою визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №624-16 від 02 грудня 2016 року про скасування рішення про визнання біженцем №95-14 від 12.03.2014 року.

Зобов`язано Державну міграційну службу України документувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у встановленому законом порядку посвідченням біженця та проїзним документом.

На виконання рішення суду позивача було документовано посвідченням біженця № НОМЕР_1 . При цьому у вказаному документі зазначено: прізвище ОСОБА_3 , ім`я ОСОБА_2 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянство Афганістан. Рішення про надання статусу біженця - №95-14 від 12.03.2014 року.

В подальшому позивачем було отримано витяг з Відділу реєстрації та перепису населення де його данні вказані наступні: імя ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ), прізвище ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 .

З огляду на вищевикладене, позивач 05.08.2021 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просив змінити його дані в статусі біженця, вказавши імя ОСОБА_3 , прізвище ОСОБА_2 .

Листом від 07.09.2021 року відповідач відмовив позивачу у задоволенні його заяви, та зауважив, що чинним законодавством не передбачено процедури внесення «змін» до установчих документів біженця. Також позивачу було зазначено, що його установчі данні було визначені на підставі наданого ним національного паспортного документа громадянина Афганістану серії НОМЕР_2 . При цьому наданий позивачем документ Відділу реєстрації та перепису населення містить відмінні установчі данні та не дозволяє ідентифікувати його особу.

В подальшому 12.10.2021 року позивач знову звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просив прийняти рішення про виправлення неточностей в статусі біженця.

Листом від 18.11.2021 року відповідач відмовив позивачу у задоволенні його заяви та зауважив, що його установчі данні було визначені на підставі наданого ним національного паспортного документа громадянина Афганістану серії НОМЕР_2 . Крім того, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зауважило, що рішення за заявою позивача приймається виключно Державною міграційною службою України та не входить до компетенції Головного управління.

19.01.2022 року позив втретє звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просив ініціювати процедуру внесення змін в його установчі документи на підставі наданих документів компетентних органів Афганістану.

Також, як вбачається з матеріалів справи, 19.01.2022 року позивачем було пройдено співбесіду щодо вищезазначеного питання.

21.03.2023 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повідомити про рішення, прийняте по поданій ним заяві 19.01.2022 року.

Листом від 21.03.2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повідомило позивача, що повідомлення ним в ході опитування установчі дані, які позивач вважає коректними та мають вигляд ОСОБА_2 (прізвище) ОСОБА_3 (ім`я), ОСОБА_2 (ім`я батька), 12.12.1986 року, латиницею: ОСОБА_7 , не відповідають установчим даним, записаним в наданій ним ID-картці серії НОМЕР_3 у вигляді: Мозафарі (прізвище) ОСОБА_3 (ім`я), ОСОБА_8 (ім`я батька), 1987 року народження (без числа та місяця), латиницею: ОСОБА_7 .

Також позивача запрошено для проведення додаткового опитування.

Не погодившись із зазначеними діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у справі №420/12017/23.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов, відзив Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідь на відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, та судову практику, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" посвідчення біженця - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його біженцем в Україні і є дійсним для реалізації прав та виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч.ч. 4-5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Так відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2009 року №750, Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено детального порядку розгляду заяв про виправлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до п.5.1-5.2 Розділу 5 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу), зокрема, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20); формує особову справу заявника (пронумеровує всі документи, що долучені до справи, складає їх опис, прошиває справу).

Належним чином оформлена особова справа заявника разом з письмовим висновком територіального органу ДМС, доданими аудіофайлами співбесід (у разі наявності перекладача) повинна бути надіслана фельд`єгерським зв`язком до ДМС протягом трьох робочих днів з моменту затвердження письмового висновку територіальним органом ДМС, але не пізніше граничного строку розгляду заяви.

Відповідно до п.п. 6.1-6.5 Розділу 6 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі незгоди із мотивувальною частиною висновку територіального органу ДМС, який розглядав справу, або його пропозиціями Державна міграційна служба України із дотриманням положень підпункту "е" пункту 5.1 розділу цих Правил готує власний письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 22).

Зазначений висновок готується уповноваженою посадовою особою ДМС, яка вивчала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і здійснювала оцінку документів, що знаходяться в особовій справі заявника, погоджується керівником структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується керівником самостійного структурного підрозділу ДМС, до завдань якого належить реалізація державної політики у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

Структурний підрозділ з питань біженців ДМС:

а) реєструє рішення про визнання біженцем або рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, в журналі реєстрації рішень про визнання/відмову у визнанні біженцем/особою, яка потребує додаткового захисту/втрату, позбавлення та скасування (відсутність підстав для втрати, позбавлення, скасування) рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 24);

б) протягом трьох робочих днів надсилає рішення з особовою справою заявника до територіального органу ДМС, який розглядав заяву.

У випадку, коли рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято ДМС відповідно до пункту 6.6 цього розділу, до територіального органу ДМС за місцем проживання заявника надсилаються лише рішення ДМС та відповідне судове рішення, що було підставою для прийняття зазначеного рішення.

При отриманні рішення ДМС про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) протягом семи робочих днів з дня отримання рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає кожній особі, яка досягла шістнадцятирічного віку, посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, про що зазначається у журналі реєстрації видачі посвідчення біженця (додаток 25) або у журналі реєстрації видачі посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту (додаток 26).

б) зазначає у посвідченні біженця чи посвідченні особи, яка потребує додаткового захисту, одного з батьків, а в разі відсутності батьків - діда чи бабу, повнолітніх брата чи сестру, опікунів чи піклувальників або іншу особу, яка до прибуття в Україну добровільно чи в силу звичаю країни походження біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, взяла на себе відповідальність за виховання та утримання дітей, - відомості про членів сім`ї біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які не досягли шістнадцятирічного віку;

в) вилучає довідку про звернення за захистом в Україні, про що зазначається у журналі реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

При отриманні рішення ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 27), з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень;

б) у разі оскарження особою зазначеного рішення продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні, про що зазначається у журналі реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

в) у разі невикористання особою права на оскарження протягом п`яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вилучає у такої особи довідку про звернення за захистом в Україні та повертає особі її документи, що посвідчують особу, та інші документи, що надавались такою особою під час звернення до територіального органу ДМС та перебувають на його зберіганні, про що робиться відмітка в розписці про зберігання документів.

Тобто аналізуючи у сукупності вищенаведені норми законодавства, зокрема, ч.5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правила №649 вбачається, що територіальний орган ДМС після отримання заяви позивача про внесення виправлень до його установчих даних, був зобов`язаний скласти висновок (позитивний чи негативний) та направити його разом із особовою справою позивача до ДМС України для прийняття відповідного рішення.

Водночас зазначених дій відповідачем зроблено не було, а листом від 21.03.2023 року фактично відмовлено позивачу у задоволенні його заяви, що не відповідає нормам чинного законодавства.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про протиправність дій Головного управління Державної міграційної служби України щодо відмови ОСОБА_1 листом від 21.03.2023 року у приведенні його установчих даних відповідно з національним документом ІД Картка: 438563, виданим Ісламською Республікою Афганістан Міністерства Внутрішніх Справ Відділу з реєстрації та перепису населення.

Водночас суд не вбачає необхідності скасовувати зазначений лист, оскільки від не є індивідуально-правовим актом та несе для позивача жодним правових наслідків.

При цьому обрання способу захисту прав у сфері публічно-правових відносин визначається з урахуванням принципів адміністративного судочинства та змісту ст.ст. 2, 5, 245 КАС України.

Відповідно до ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Повноваження адміністративного суду у разі задоволення адміністративного позову визначені частиною 2 ст. 245 КАС України, згідно якої суд може прийняти рішення, зокрема про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що судом зроблено висновок про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у приведенні його установчих даних відповідно до ІД-Картки: 438563, виданої Ісламською Республікою Афганістан Міністерства Внутрішніх Справ Відділу з реєстрації та перепису населення, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та для належного захисту прав та інтересів позивача, зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідно до ч.5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підготувати та направити до Державної міграційної служби України висновок та особову справи ОСОБА_1 для прийняття центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту відповідного рішення по заяві позивача від 19.01.2022 року.

Щодо посилань відповідача на факт пропуску позивачем строку для звернення до суду із вказаним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі Беллет проти Франції (Bellet v. France), Series A № 333-B, crop.42, пункт 36).

ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи Скордіно проти Італії, Ятрідіс проти Греції).

Одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

В абзаці 7 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 вказано, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_10 , товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Еко-вугілля України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини першої статті 79 Закону України Про банки і банківську діяльність від 24 червня 2020 року № 6-р(ІІ)/2020 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що гарантування приписом частини другої статті 55 Конституції України кожному права на доступ до суду з метою оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень є вимогою принципу верховенства права. Такий доступ не означає автоматичної незаконності цих рішень, дій або бездіяльності, а спрямований на перевірку у судовому порядку їх законності та правомірності, що не лише забезпечує ефективний захист прав, свобод кожної особи, якої стосується неправомірна діяльність суб`єктів владних повноважень, а й сприяє підтримці законності та правопорядку в цілому шляхом виявлення та усунення нелегітимних проявів у такій діяльності.

Так як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує до суду відмову відповідача, яка була викладена у листі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 21.03.2023 року. При цьому до суду ОСОБА_1 звернувся 25.05.2023 року, тобто в межах строку визначеного КАС України.

Разом з тим, суд зауважує, що міграційним органом не було надано до суду жодного доказу того, що ним після проведення співбесіди з позивачем 19.01.2022 року на підставі його заяви від 19.01.2022 року було прийнято будь-яке інше рішення, окрім листа від 21.03.2023 року та таке рішення було направлено позивачу та отримано ним.

Щодо посилання відповідача на звернення ОСОБА_1 до нього у 2021 році та отримання останнім відповідей на свої звернення, суд зауважує, що предметом даного позову є саме заява позивача від 19.01.2022 року та прийнята міграційним органом на підставі такої заяви відмова листом від 21.03.2023 року. При цьому суд зауважує, що при попередніх зверненнях позивача до міграційного органу з ОСОБА_1 не проводилась співбесіда, що також свідчить про відмінність спірних правовідносин при зверненні у 2021 році та у 2022 році.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви був сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправними дій, скасування відмови та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України викладу у листі від 21.03.2023 року щодо приведення установчих даних ОСОБА_1 відповідно з національним документом ІД Картка: 438563, видана Ісламською Республікою Афганістан Міністерства Внутрішніх Справ Відділу з реєстрації та перепису населення.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідно до ч.5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підготувати та направити до Державної міграційної служби України висновок та особову справи ОСОБА_1 для прийняття центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідного рішення по заяві позивача від 19.01.2022 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький