Справа № 380/66/23
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/66/23 пров. № А/857/8934/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Довгополова О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Сидор Н.Т.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення видане інспектором прикордонної служби вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) на міжнародному автомобільному пункті пропуску «Шегині» 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України майстром сержантом ОСОБА_2 від 18 грудня 2022 року про відмову та тимчасове обмеження йому у праві виїзду з України; зобов`язати надати йому дозвіл на перетин державного кордону України у пункті пропуску через державний кордон України міжнародного автомобільного пункту пропуску «Шегині» НОМЕР_1 прикордонного загону, керуючись законами України, чинним законодавством.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є студентом Економічно-гуманітарної академії у м. Варшаві денної форми навчання. Вказує, що під час перетинання державного кордону України 18 жовтня 2022 року у міжнародному автомобільному пункті пропуску «Шегині», відповідачем відмовлено йому у перетинанні державного кордону на виїзд з України. Зазначає, що ним було надано відповідачу усі документи, які підтверджують, що він є студентом іноземного вищого навчального закладу з денною формою навчання, у зв`язку з чим отримав відстрочку від призову під час мобілізації із підстав, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII) та має право на перетин державного кордону України. Вважає, що спірним рішенням йому безпідставно відмовлено у перетині державного кордону України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є військовозобов`язаним, однак зважаючи на те, що є здобувачем вищої освіти, який навчається за денною формою здобуття освіти, а отже належить до категорій осіб, визначених в абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), відтак не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Разом з тим суд першої інстанції вказав, що той факт, що позивач має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав передбачених абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII та дозвіл керівника районного ТЦК та СП щодо виїзду з України відповідно до вимог ч. 4 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII не наділяє його правом на перетин кордону для виїзду з України під час введення правового режиму воєнного стану, адже відповідно до положення п.2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 у разі введення на території України воєнного стану право на перетин державного кордону не поширюється на здобувачів вищої освіти (денна форма здобуття освіти), яким є позивач (абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII). Відтак, оскільки позивачем 18 грудня 2022 року в пункті пропуску «Шегині» при перетині державного кордону не було надано документів, які підтверджують підстави виїзду за межі території України під час введення правового режиму воєнного стану, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не дослідив всіх обставин справи, зокрема того, що він, як здобувач вищої освіти надав вичерпний перелік документів, які дають йому право на перетин державного кордону згідно із п.2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, оскільки згідно з ч. 3 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про фахову передвищу освіту» від 06 червня 2019 року

№ 2745-VIII він не підлягає призову на військову службу як здобувач вищої освіти. Звертає увагу на те, що Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 2186-ІХ відносить положення щодо студентів до частини третьої, а Закон України «Про фахову передвищу освіту» № 2745-VIII, який існував раніше, відносить таку ж саму норму до частини другої.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України у вигляді ID-картки № НОМЕР_2 , виданим 14 червня 2021 року Печерським відділом Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (а.с.13).

Згідно з довідкою про продовження стаціонарного навчання іноземця від 31 березня 2022 року, виданої Економічно-гуманітарною академією в м. Варшава (Республіка Польща), ОСОБА_1 продовжує стаціонарне навчання за напрямом підготовки Управління. Орієнтовний термін навчання з 01 жовтня 2020 року по 30 вересня 2023 року (а.с.21, 33).

Відповідно до довідки Печерського районного у місті Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 27 вересня 2022 року № 151, ОСОБА_1 відповідно до ч. 9 ст. 17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має право на відстрочку від призову на строкову військову службу до 30 вересня 2023 року та у відповідності до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» має право на відстрочку або звільнення від призову на строкову військову службу та на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період і під час дії правового режиму воєнного стану. При цьому, вказано, що заперечень щодо його виїзду з України у встановленому порядку для продовження навчання за кордоном немає (а.с.19).

18 грудня 2022 року позивач прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Шегині» з метою здійснення перетинання державного кордону на виїзд з України.

Рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 18 грудня 2022 року, виданим інспектором прикордонної служби вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) майстром сержантом ОСОБА_2 , відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку із Законом України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» громадянина України ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та постанови КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль відповідні документи. (а.с.37-38).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» № 1710-VI від 05 листопада 2009 року (далі Закон № 1710-VI).

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 2 Закону № 1710-VI прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону №1710-VI пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Частинами 1, 3 ст. 14 Закону № 1710-VI встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визнчає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VІІІ (далі Закон № 389-VІІІ).

Згідно зі ст. 1 Закону № 389-VІІІ воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 2 Закону № 389-VІІІ правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до п. 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VІІІ в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Проаналізувавши наведені вище правові норми, суд апеляційної інстанції зазначає, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі позивач покликається на те, що йому протиправно відмовлено в перетинанні державного кордону України, оскільки він не підлягає мобілізації відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), оскільки він є здобувачем вищої освіти.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що такі твердження позивача є помилковими, з огляду на таке.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.

Закон № 3543-XII встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ст. 1 Закону № 3543, мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 23 Закону № 3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII, призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також, здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII (далі Закон № 3857-XII), перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Відповідно до ст. 2 Закону № 3857-XII документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Згідно з ч. 2 Закону № 3857-XII правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Згідно з п. 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455 перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі Правила № 57).

Згідно з п. 2 Правил № 57, у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Пунктом 12 Правил № 57 передбачено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Колегія суддів вказує, що станом на час виникнення спірних правовідносин на території Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільний виїзд з України обмежувалось законодавством.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пп. 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII, оскільки згідно з довідкою про продовження стаціонарного навчання іноземця від 31 березня 2022 року, виданої Економічно-гуманітарною академією в м. Варшава (Республіка Польща), ОСОБА_1 зареєстрований на стаціонарну форму навчання за напрямом підготовки - Управління. Орієнтовний термін навчання з 01 жовтня 2020 року по 30 вересня 2023 року. Крім цього, право позивача на відстрочку від призову по мобілізації підтверджується довідкою Печерського районного у місті Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 27 вересня 2022 року № 151.

Разом з тим, за встановлених обставин справи, в контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що незважаючи на те, що ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII, однак позивач не має права на перетин державного кордону на виїзд з території України в умовах воєнного стану, оскільки п.п. 2-6 Правил № 57 встановлено обмеження щодо виїзду за межі території України особам, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації на особливий період у відповідності до абз. 2-8 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII.

Щодо доводів скаржника про те, що Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 2186-ІХ відносить положення щодо студентів до частини третьої, а Закон України «Про фахову передвищу освіту» № 2745-VIII, який існував раніше, відносить таку ж саму норму до частини другої, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 13 частини 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про фахову передвищу освіту» № 2745-VIII внесено зміни до таких законодавчих актів України, зокрема, абзаци другий та третій частини другої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 16, ст. 255 із наступними змінами) викладено в такій редакції:

«здобувачі фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти;

наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки».

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за особами з інвалідністю і хворими дітьми» від 15 березня 2022 року № 2122-IX (набрав чинності 21 березня 2023 року) у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 16, ст. 255 із наступними змінами): після частини першої доповнено новою частиною такого змісту:

«Особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання».

Вказано, що у зв`язку з цим частини другу - четверту слід вважати відповідно частинами третьою - п`ятою.

Таким чином, після набрання чинності вищевказаних змін 21 березня 2023 року, частина друга другої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка стосується здобувачів фахової передвищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти, стала частиною третьою цієї статті, тому вищевказані доводи скаржника є необгрунтованими та не можуть братись судом до уваги.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що право позивача на відстрочку від призову під час мобілізації, на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону № 3543-XII, не є безумовною та самостійною підставою для перетину державного кордону України в умовах воєнного стану.

Колегія суддів зазначає, що право відстрочення від призову під час мобілізації та право на перетин державного кордону під час мобілізації є різними за своєю правовою природою, законодавчими нормами, якими такі регулюються, та органами, що визначають їх наявність.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що наявність в особи відстрочки від призову не гарантує такій особі беззаперечного права перетину кордону, в силу положень пункту 2-6 Правил № 57 таким правом позивач в умовах воєнного стану не наділений.

Щодо покликання позивача на те, що довідкою Печерського районного у місті Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 27 вересня 2022 року № 151 підтверджується право на виїзд за кордон, то суд апеляційної інстанції вважає такі покликання безпідставними з огляду на таке.

Вказаною довідкою позивачу не надано безумовне право на виїзд за кордон, натомість зазначено про можливість такого виїзду «у встановленому порядку», в той же час, відповідно до вимог Правил перетинання державного кордону України № 57, як встановлено вище, позивач не мав права на перетин державного кордону.

Відтак, з огляду на те, що відповідач входить у систему органів Державної прикордонної служби України саме на нього покладено повноваження ухвалювати за наявності підстав рішення про відмову у перетині громадянами України державного кордону. Незважаючи на те, що у вищевказаній довідці вказано про її оформлення «для виїзду за кордон», цей документ не створює додаткових підстав для перетину позивачем державного кордону, адже питання про коло осіб яким дозволено перетин кордону в умовах воєнного стану чітко врегульоване актами чинного законодавства, а саме Правилами № 57.

Колегія суддів вказує, що похідна позовна вимога щодо зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на перетин державного кордону України у пункті пропуску через державний кордон України міжнародного автомобільного пункту пропуску «Шегині» 7 прикордонного загону також не підлягає задоволенню, адже зобов`язання судом в судовому рішенні суб`єкта владних повноважень здійснити певні дії можливо за умови визнання судом в межах однієї справи дій (бездіяльності) чи рішення суб`єкта владних повноважень протиправними, чого в цій справі не встановлено. Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що прийняття такого виду рішень належить до виключної компетенції органів Державної прикордонної служби України, функції якої суд не може перебирати на себе.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції,про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення від 18 грудня 2022 року інспектора прикордонної служби вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Шегині» (тип А) майстра сержанта ОСОБА_4 про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , оскільки таке прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі № 380/66/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Довгополов
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 06 вересня 2023 року.