Справа № 120/1755/23
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 серпня 2023 р. Справа № 120/1755/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Поліщук І.М.,

за участі секретаря судового засідання: Зданевич Н.Ю.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Іжаківського А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Міністерства енергетики України

про: визнання протиправним та скасування наказу №428-к від 05.12.2022, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю наказу №428-к від 05.12.2022 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління організаційно-аналітичного забезпечення діяльності керівництва міністерства та державного секретаря з 06 лютого 2023 року за угодою сторін на підставі частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу".

Крім того, в межах даного позову позивач також просить суд:

- стягнути з відповідача заробітну плату за період перебування позивача в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022 та провести компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок лікарняних листів з 04.08.2020 по 30.09.2021;

- зобов`язати відповідача провести компенсацію за несвоєчасно виплачену суму перерахунку відпускних та лікарняних.

- стягнути моральну шкоду в розмірі 3-ох місячного середнього заробітку.

Ухвалою від 31.03.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

05.05.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив, що ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту роботи з персоналом наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 04.05.2020 № 371-к з 22 січня 2019 року на підставі рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року у справі №120/930/19-а. Зазначив, що після оголошення воєнного стану позивачем за допомогою застосунку на телефоні було надіслано фото довідок про залучення до місцевої охорони об`єктів інфраструктури та вступ у громадське формування з охорони громадського порядку «Літинська варта». Представник відповідача звернув увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про основи національного спротиву» до складу добровольчих формувань територіальних громад зараховуються громадяни України, які відповідають вимогам, встановленим Положенням про добровольчі формування територіальних громад, пройшли медичний, професійний та психологічний відбір і підписали контракт добровольця територіальної оборони. Втім, представник відповідача зазначив, що позивачем відповідного контракту укладено не було.

Крім того, звернув увагу на те, що статтею 119 КЗпП передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Разом із тим, зазначив, що надані ОСОБА_1 документи не надають підстав для застосування вищезазначеної норми, якою за працівником зберігається місце роботи, посада і середній заробіток, а тому середня заробітна плата в період з 25.02.2022 по 18.09.2022 йому не нараховувалася.

З приводу звільнення позивача та його тверджень про тиск з боку керівництва, представник відповідача зазначив, що позивачем після закінчення відпустки з 20.09.2022 терміном на 32 календарних дні, було надіслано три заяви від 05.12.2022, зокрема, дві заяви на відпустку без збереження заробітної плати, а також заява на звільнення з посади 06.02.2023 за угодою сторін. Представник відповідача зазначив, що Міненерго розглянуло вищевказані заяви і, відповідно, було підписано та зареєстровано накази. На думку представника відповідача, жодних належних доказів, які б могли підтвердити тиск з боку керівництва та ультиматуми позивачем надано не було.

Представник відповідача також зазначив, що нарахування та виплата по допомозі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за минулі періоди здійснені позивачу у відповідності до чинного законодавства. Також вказав, що в грудні 2022 року ОСОБА_1 здійснено перерахунок відпускних за період з 04.08.2020 по 30.09.2021 у зв`язку з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.07.2019 по 03.05.2020 згідно виконавчого листа Вінницького окружного адміністративного суду №120/2037/20 в повному обсязі.

Також, представник відповідача заперечив щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди та зазначив, що в період з травня 2020 року по вересень 2022 року він перебував на робочому місці лише 65 робочих днів, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу.

Ухвалою від 27.06.2023 вирішено проводити розгляд справи №120/1755/23 в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 13.07.2023.

Ухвалою від 11.07.2023 задоволено заяву представника Міністерства енергетики України та вирішено забезпечити йому участь в судовому засіданні, призначеному на 13.07.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою від 13.07.2023 вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження замінивши судове засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням.

В підготовчому судовому засіданні 13.07.2023 оголошено перерву до 20.07.2023 для надання можливості позивачу подати уточнення до позовних вимог та додаткові докази.

Ухвалою від 17.07.2023 задоволено заяву представника Міністерства енергетики України та вирішено забезпечити йому участь в судовому засіданні, призначеному на 20.07.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою від 20.07.2023 відмовлено в задоволенні клопотання представника Міністерства енергетики України про залишення позовної заяви без розгляду.

Іншою ухвалою від 20.07.2023, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні 15.08.2023.

Ухвалою від 14.08.2023 задоволено заяву представника Міністерства енергетики України та вирішено забезпечити йому участь в судовому засіданні, призначеному на 15.08.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В судовому засіданні 15.08.2023 оголошено перерву до 23.08.2023 у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у Вінницькій області.

Ухвалою від 22.08.2023 задоволено заяву представника Міністерства енергетики України та вирішено забезпечити йому участь в судовому засіданні, призначеному на 23.08.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В судовому засіданні 23.08.2023 оголошено перерву до 30.08.2023.

Ухвалою від 28.08.2023 задоволено заяву представника Міністерства енергетики України та вирішено забезпечити йому участь в судовому засіданні, призначеному на 30.08.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву. Зокрема зазначив, що своє звільнення 06 лютого 2023 року вважає незаконним, оскільки заява була написана ним заздалегідь під психологічним тиском і звільнення відбулося в період його перебування на лікарняному з 03 лютого 2023 року, а за загальним правилом працівника не може бути звільнено під час його хвороби або перебування у відпустці. Також зазначив, що він звертався в письмовій формі до керівництва Міненерго з метою проведення перерахунків відпускних і лікарняних в період з 04 серпня 2020 року по 03 червня 2021 року, оскільки ними не були враховані кошти за час вимушеного прогулу за період з 10 липня 2019 року по 03 травня 2020 року, які були виплачені в жовтні 2021 року в сумі 434114,10 грн. з усіма відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по справі № 120/2037/20-а. Однак, отримав відповідь, в якій зазначено, що йому було здійснено перерахунок відпускних за період з 04 серпня 2020 року по 30 вересня 2021 року. Натомість, в перерахунку лікарняних листів було відмовлено. Також позивач зазначив, що йому протиправно не була виплачена заробітна плата за період перебування в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення даного позову, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.

В березні 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

24.09.2018 року ОСОБА_1 наказом в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 332-о призначено на посаду начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

Наказом в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 17-о від 21.01.2019 року позивача звільнено з посади начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Підставою для прийняття такого рішення Міністерство екології та природних ресурсів України вказано заяву ОСОБА_1 від 21.01.2019.

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду.

Встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/930/19-а позов ОСОБА_1 задоволено та, окрім іншого, вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України з 22.01.2019.

Приймаючи таке рішення, суд виходив із того, що заява ОСОБА_1 зареєстрована в Журналі вхідної кореспонденції 21.01.2019 в період його непрацездатності і відсутності на роботі та одночасно в день звільнення з посади, отже позивач не міг скористатися своїм правом на її відкликання.

Встановлено, що наказом в.о. державного секретаря Міністерства енергетики та захисту довкілля від 04.05.2020 року № 371-к ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту роботи з персоналом з 22 січня 2019 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/2037/20 задоволено позов ОСОБА_1 та, окрім іншого, стягнути з Міністерства енергетики та захисту довкілля України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року в сумі 434114,10 грн. з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів.

На виконання вище зазначеного рішення суду, в жовтні 2021 року позивачу було здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року з відрахуванням військового збору, податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Крім того, як видно із матеріалів справи, у зв`язку із виплатою позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року, в грудні 2022 року відповідачем проведено перерахунок відпускних позивача за період з 04.08.2020 по 30.09.2021, внаслідок чого позивачу були доплачені кошти в сумі 6090,45 грн.

05.12.2022 позивачем подано заяву на ім`я Державного секретаря Міністерства енергетики України ОСОБА_2 , в якій останній просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін з 06.02.2023.

Наказом №428-к від 05.12.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління організаційно-аналітичного забезпечення діяльності керівництва міністерства та державного секретаря з 06 лютого 2023 року за угодою сторін на підставі частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу".

Разом із тим, позивач вважає, що його звільнення є протиправним, адже з 03.02.2023 по 10.02.2023 він перебував на лікарняному. Крім того, позивач також зазначив, що у нього не було взаємної домовленості із роботодавцем, а був лише ультиматум та тиск з боку керівництва.

Крім того, позивач також вважає, що відповідачем протиправно не здійснено перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 04.08.2020 по 30.09.2021, з урахуванням сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованого та виплаченого на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/2037/20.

Також, позивач вказує на те, що суми належних йому відпускних з 04.08.2020 по 30.09.2021 були нараховані лише в грудні 2022 року, однак виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проведено не було.

Позивач також зазначає, що в період його перебування в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022 відповідачем протиправно не здійснювалась йому виплата заробітної плати.

Усі наведені вище обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

В першу чергу варто зазначити, що з огляду на різноманітність спірних правовідносин та їх досить тривалий характер, суд вважає за можливе надавати їм оцінку в порядку черговості їх виникнення.

Так, надаючи оцінку вимогам позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 04.08.2020 по 30.09.2021, суд виходив із наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхова виплата у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначається та здійснюється за основним місцем роботи (діяльності).

Допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи (діяльності) або за місцем роботи за сумісництвом (наймом) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» при обчисленні середньої заробітної плати (доходу) для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах враховуються всі види заробітної плати (доходу) в межах граничної суми місячної заробітної плати (доходу), на яку нараховуються страхові внески.

Порядок обчислення середньої заробітної плати для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання, в тому числі, положень ст. 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», КМ України прийнято постанову №1266 від 26.09.2001 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» (далі Порядок №1266).

Пунктом 1 Порядку №1266 передбачено, що цей Порядок визначає механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (далі - страхові виплати), у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації, у тому числі резидента Дія Сіті, або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників (далі - роботодавці).

Пунктом 25 Порядку №1266 визначено, що розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців перебування у трудових відносинах (з першого до першого числа) за останнім основним місцем роботи застрахованої особи, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок; для осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров`я у зв`язку з раніше отриманим ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, - перед настанням тимчасової непрацездатності.

Середня заробітна плата для розрахунку допомоги по вагітності та пологах і допомоги по тимчасовій непрацездатності, оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється роботодавцями на підставі відомостей, що включаються до звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що подаються до ДФС (п. 32 Порядку №1266).

Із аналізу наведених вище положень Порядку №1266 слідує, що розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців перебування у трудових відносинах (з першого до першого числа) за останнім основним місцем роботи застрахованої особи, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок.

Як було встановлено судом, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/930/19-а, наказом в.о. державного секретаря Міністерства енергетики та захисту довкілля від 04.05.2020 року № 371-к ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту роботи з персоналом з 22 січня 2019 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Поряд із цим, як видно із матеріалів справи, починаючи з серпня 2020 року по вересень 2021 року позивач неодноразово перебував на лікарняних, що підтверджується наявними у матеріалах справи висновками про тимчасову непрацездатність.

При цьому, як видно із розрахунків оплати лікарняних листів за перших п`ять днів тимчасової непрацездатності, які виплачуються за рахунок коштів роботодавця, при обрахунку середньої заробітної плати взяти розрахунковий період з травня 2020 року, тобто з місяця, в якому винесено наказ про поновлення позивача на роботі.

В той же час, варто врахувати, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/2037/20 задоволено позов ОСОБА_1 та, окрім іншого, стягнути з Міністерства енергетики та захисту довкілля України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року в сумі 434114,10 грн. з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів.

На виконання вище зазначеного рішення суду, 04.10.2021 позивачу було здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року з відрахуванням військового збору, податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, що підтверджується наданими відповідачем платіжними дорученням від 04.10.2021.

Відповідні обставини дають підстави для висновку про те, що при обрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності за серпень 2020 року мала б бути врахована середня заробітна плата за 12 календарних місяців, що передуються місяцю настання страхового випадку.

При цьому, враховуючи те, що в даному випадку мав місце вимушений прогул позивача, за який йому був виплачений середній заробіток із відрахуванням усіх необхідних платежів, в тому числі, єдиного соціального внеску, такий середній заробіток, на переконання суду, те ж має бути врахований при обрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка належить до виплати позивачу.

Крім того, як видно із наявних в матеріалах справи розрахунків оплати лікарняних листів, обставини щодо обрахунку позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності із врахуванням розрахункового періоду, за який обчислюється середня заробітна плата, меншим ніж 12 місяців, мали місце по березень 2021 року, адже наступна втрата працездатності позивача мала місце в травні 2021 року, тобто після спливу 12 місяців з місяця його фактичного поновлення на роботі.

Таким чином, обрахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності позивача за період з травня по вересень 2021 року здійснювався із врахуванням середньої заробітної плати за 12 календарних місяців, яку позивач фактично отримував після його поновлення на підставі наказу від 04.05.2020 року № 371-к.

З огляду на викладене, вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 04.08.2020 по 30.09.2021, підлягають частковому задоволенню, шляхом зобов`язання відповідача здійснити такий перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з серпня 2020 року по березень 2021 року включно, з урахуванням сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованого та виплаченого на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/2037/20.

Що ж стосується вимог про зобов`язання відповідача виплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену суму перерахунку лікарняних, то такі, на переконання суду, є передчасними, адже різниця між фактично виплаченими та перерахованими лікарняними позивачу ще не виплачена.

В той же час, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити виплату компенсації за несвоєчасну виплачену суму перерахунку відпускних, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ) сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За змістом статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Подібні за змістом положення містяться і в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).

З аналізу норм Закону № 2050-ІІІ та Порядку у № 159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Відтак, індексація є складовою заробітної плати (грошового забезпечення) та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до чинного законодавства.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19, від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11439/19, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20 та ряду інших.

В даному ж випадку, як зазначив представник відповідача та не заперечив позивач, в грудні 2022 року ОСОБА_1 здійснено перерахунок відпускних за період з 04.08.2020 по 30.09.2021 у зв`язку з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.07.2019 по 03.05.2020 на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду №120/2037/20.

Як видно із листа відповідача від 19.01.2023 (а.с. 43), внаслідок проведеного перерахунку відпускних за період з 04.08.2020 по 30.09.2021 позивачу виплачені кошти в сумі 6090,45 грн.

Таким чином, суму доплати відпускних за період з 04.08.2020 по 30.09.2021 позивач фактично отримав лише в грудні 2022 року.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму донарахованих відпускних в розмірі 6090,45 копійок за період з 04.08.2020 по 30.09.2021 за весь час затримки їх виплати по день їх фактичної виплати.

З огляду на викладене, вимоги позову в цій частині підлягають задоволенню.

В той же час, надаючи оцінку вимогам позивача щодо стягнення з відповідача заробітної плати за період перебування позивача в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, на підтвердження перебування в територіальній обороні з 25.02.2022 по 18.09.2022 позивачем надано наступні докази:

- довідку Літинської селищної ради №295 від 25.02.2022, із якої слідує, ОСОБА_1 дійсно залучений до місцевої охорони об`єктів критичної інфраструктури та адміністративних будівель;

- довідку Літинської селищної ради №295 від 25.02.2022, із якої слідує, ОСОБА_1 дійсно залучений до місцевої охорони об`єктів критичної інфраструктури та адміністративних будівель територіальної громади;

- довідку Літинської селищної ради №282 від 18.03.2022, яка видана ОСОБА_1 в тому, що він являється членом громадського формування з охорони громадського порядку «Літинська варта» при виконавчому комітеті Літинської селищної ради відповідно до розпорядження Літинського селищного голови від 18.03.2022 №65 та залучений до охорони адміністративних будівель комунальної власності та об`єктів критичної інфраструктури в населених пунктах Літинської селищної територіальної громади у період воєнного стану;

- довідку Літинської селищної ради №05-28/78 від 23.06.2022, яка видана ОСОБА_1 в тому, що він являється членом громадського формування з охорони громадського порядку «Літинська варта» при виконавчому комітеті Літинської селищної ради відповідно до розпорядження Літинського селищного голови від 18.03.2022 №65 та залучений до охорони адміністративних будівель комунальної власності та об`єктів критичної інфраструктури в населених пунктах Літинської селищної територіальної громади у період воєнного стану;

- довідку Літинської селищної ради №05-23/1085 від 05.09.2022, яка видана ОСОБА_1 в тому, що він являється членом громадського формування з охорони громадського порядку «Літинська варта» при виконавчому комітеті Літинської селищної ради відповідно до розпорядження Літинського селищного голови від 18.03.2022 №65, та залучений до охорони адміністративних будівель комунальної власності та об`єктів критичної інфраструктури в населених пунктах Літинської селищної територіальної громади у період воєнного стану.

Статтею 3 Закону України «Про основи національного спротиву» визначено, що територіальна оборона як складова національного спротиву є системою загальнодержавних, воєнних і спеціальних заходів, що здійснюються у мирний час та в особливий період з метою протидії воєнним загрозам, а також для надання допомоги у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій.

Відповідно до частини 2 статті 9 зазначеного Закону комплектування добровольчих формувань територіальних громад здійснюється на добровільній основі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву» соціальний і правовий захист військовослужбовців, які беруть участь у заходах підготовки та виконанні завдань територіальної оборони, здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Отже, законодавець закріпив положення, що діяльність членів добровольчих формувань територіальних громад прирівнюється до військової лише на час безпосереднього залучення до участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання завдань територіальної оборони.

Отже, для отримання передбачених законодавством гарантій працівник повинен довести залучення його до виконання таких обов`язків.

Порядок утворення та дії добровольчих формувань територіальних громад, набуття та припинення членства в них визначено Положенням про добровольчі формування територіальних громад, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1449.

Пунктами 20 та 21 зазначеного Положення визначено, що рішення про зарахування до членства у добровольчому формуванні ухвалює командир добровольчого формування, після чого між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні, укладається контракт добровольця територіальної оборони.

Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджена наказом Міноборони від 07.03.2022 № 84.

Таким чином, документом, що підтверджує зарахування особи до складу добровольчого формування відповідної територіальної громади, є укладений у встановленому законодавством порядку контракт.

Крім того, у наказі Міністерства оборони України №84 «Про затвердження форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони» вказано, що на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 119 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, працівники, які долучилися до добровольчих формувань територіальних громад й уклали контракти, мають бути увільнені від роботи на загальних підставах.

Документами, що підтверджують участь в територіальній обороні, є контракт добровольця територіальної оборони, з яким необхідно ознайомити керівника підприємства, установи, організації та відділ кадрів.

На працівників, що надали контракт, поширюються гарантії щодо збереження робочого місця, посади та середнього заробітку, якщо він виконує обов`язки добровольця територіальної оборони в робочий час (ч. 1 ст. 119 КЗпП).

Зокрема, статтею 119 Кодексу законів про працю України встановлено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Таким чином, на працівників, що уклали контракт добровольця територіальної оборони, поширюються гарантії щодо збереження робочого місця, посади та середнього заробітку, якщо такі працівники виконують обов`язки добровольця в робочий час.

Аналогічні висновки стосовно того, що саме укладений контракт добровольця територіальної оборони є документом, що підтверджує участь в територіальній обороні, відображені в роз`ясненнях Національного агентства України з питань державної служби від 04.03.2022 № 149-р/з.

В даному ж випадку, позивачем не надано жодних доказів того, що ним укладався контракт територіальної оборони.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 119 Кодексу законів про працю України, на позивача не поширювались, а тому і підстави для виплати йому заробітної плати за період з 25.02.2022 по 18.09.2022 у відповідача були відсутні.

Враховуючи вище викладене, вимоги даного позову щодо стягнення заробітної плати за період з 25.02.2022 по 18.09.2022 є необґрунтованими, а тому, як наслідок, не підлягають задоволенню.

В той же час, надаючи оцінку вимогам даного позову, які стосуються визнання протиправним та скасування наказу №428-к від 05.12.2022 про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін та поновлення його на роботі, суд виходив із наступного.

Приписами статті 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до приписів статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (частина перша статті 1 КЗпП України).

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України Про державну службу від 10.12.2015 № 889 (Закон № 889), який набрав чинності з 01.05.2016.

Відповідно до статті 5 Закону № 889 відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Разом з цим, приписами статті 51 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Суд зазначає, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з вимогами пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889 державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Статтею 86 Закону № 889 визначено умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін та встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Наведені положення кореспондуються із приписами частини першої статті 36 КЗпП України, згідно з пунктом 1 якої однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За загальним правилом волевиявлення сторін трудового договору оформляється шляхом написання працівником заяви про прийом на роботу, а зі сторони власника (роботодавця) шляхом постановлення відповідного наказу про прийняття на роботу.

За тим же загальними правилом формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам запропонованим працівником.

Суд звертає увагу, що лише за дотримання наведених умов може йти мова про досягнення між сторонами (працівник та роботодавець) згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору (угода сторін в розумінні положень КЗпП України). При цьому саме строк звільнення запропонований працівником та погоджений роботодавцем у наказі про звільнення є ключовою ознакою припинення трудового договору за угодою сторін, яка відрізняє вказану підставу звільнення від інших, в тому числі від загальної звільнення за ініціативою працівника із обов`язковим попередженням роботодавця за 14 днів (стаття 38 КЗпП України, частина перша статті 86 Закону № 889).

Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 №9", при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а також частиною другою статті 86 Закону № 889. Відсутність належного волевиявлення свідчить про відсутність підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.

Виходячи зі змісту поняття угода сторін в контексті припинення трудового договору, суд зазначає, що відповідна угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 12.08.2021 у справі № 826/20454/16, від 09.10.2019 по справі №804/9394/14 визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню державного службовця щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України (положення якого кореспондуються із приписами частини другої статті 86 Закону №889).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) сформульовано наступний висновок:

«розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника».

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19).

Як слідує із матеріалів справи, 05.12.2022 позивачем подано заяву на ім`я Державного секретаря Міністерства енергетики України Суярка С.М., в якій останній просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін з 06.02.2023.

Зміст відповідної заяви вказує на дотримання позивачем усіх умов, які дають підстави для його звільнення за угодою сторін, адже вона містить дату подання заяви, бажану ним дату звільнення.

При цьому, судом не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою.

Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні КАС України на підтвердження вчинення на нього тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність вищевказаних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним.

Більше того, жодних доказів відкликання заяви про звільнення позивачем також надано не було.

Надані позивачем знімки екрану із текстом його листування із ОСОБА_2 через застосунок телефону, жодним чином не спростовують відповідних висновків суду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у відповідача були законні підстави для звільнення позивача за угодою сторін на підставі частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу", а тому підстави для скасування наказу №428-к від 05.12.2022 відсутні.

Втім, для належного вирішення даної справи необхідним є з`ясування питання наявності законних підстав для звільнення позивача саме в період його перебування на лікарняному.

Так, частиною 3 статті 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Аналіз положень частини третьої статті 40 КЗпП свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

При цьому, протягом тривалого часу склалася судова практика, відповідно до якої передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України заборона на звільнення працівника в період відпустки чи тимчасової непрацездатності стосується лише розірвання трудового договору з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого органу. На випадки припинення трудового договору з інших підстав, зокрема за пунктами 1, 2 ст. 23, ст. 38 КЗпП України, дія цієї норми закону не розповсюджується.

Разом із тим, Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі № 3-425/2018(6930/18) за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові відносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

В той же час, 15 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову по справі № 205/4196/18 в якій, з метою узгодження практики застосування частини третьої статті 40 КЗпП України відступила від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року по справі № 6-156цс12 і від 23 січня 2013 року по справі №6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 16 березня 2020 року по справі № 640/10761/14-ц.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що гарантія частини третьої статті 40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. А у разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Аналогічну позицію також підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29.06.2022 по справі №748/1266/21.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП, у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: з 06 лютого 2023 року на перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача - 13 лютого 2023 року.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП України оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення іншою особою вимог Закону України «Про запобігання корупції».

Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції.

При цьому, причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.

Водночас пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у частині третій статті 40 КЗпП України, що є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як то порушення умов трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, а не про відсутність законних підстав для звільнення.

Законодавство про працю не містить визначення ані вимушеного прогулу, ані оплати за весь час вимушеного прогулу, проте ці терміни неодноразово вживаються у КЗпП України.

Аналіз положень КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця.

Для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови.

Суд звертає увагу на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Враховуючи викладене, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 грудня 2020 року у справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18) та від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20).

Вищевказані висновки суду узгоджуються із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2021 року у справі №647/3372/19.

У зв`язку з наведеним, в межах даної справи відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління організаційно-аналітичного забезпечення діяльності керівництва міністерства та державного секретаря з 06 лютого 2023 року на 13 лютого 2023 року за угодою сторін на підставі частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу".

Зобов`язати Міністерство енергетики України здійснити ОСОБА_1 перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з серпня 2020 року по березень 2021 року включно, з урахуванням сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованого та виплаченого на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/2037/20.

Зобов`язати Міністерство енергетики України здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму донарахованих відпускних в розмірі 6090 (шість тисяч дев`яносто) гривень 45 копійок за період з 04.08.2020 по 30.09.2021 за весь час затримки їх виплати по день їх фактичної виплати.

В задоволенні решти вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Міністерство енергетики України (вул. Хрещатик, 30, м. Київ, )

Повний текст рішення складено 08.09.2023.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна