Справа № 260/4710/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/4710/23 пров. № А/857/12031/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.06.2023р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань № 9» в особі Комісії з питань застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, зміни невідбутої частини покарання більш м`яким, щодо переведення засуджених, про визнання протиправним рішення про ненаправлення матеріалів особової справи засудженого до суду для вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким; спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Кулинич Я.М., час та місце постановлення ухвали суду: 16.06.2023р., м.Ужгород Закарпатської обл.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.06.2023р. відмовлено в порядку п.1 ч.1 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи /ДУ/ «Закарпатська установа виконання покарань № 9» в особі Комісії з питань застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (ст.ст.81, 107 КК України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), щодо переведення засуджених на підставах, встановлених ст.101, ч1, ч.3 та ст.147, ст.151-1 КВК України, про визнання протиправним та скасування рішення, оформленого протоколом, про ненаправлення матеріалів особової справи, спонукання до вчинення певних дій, оскільки такий не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (а.с.13-19).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржила представник адвокат Джуган Н.Б., діюча на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі просить скасувати судову ухвалу та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які в своїй сукупності призвели до неправильної відмови у відкритті провадження у справі (а.с.21-25).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом зроблені неправильні висновки щодо характеру спору, предметом якого є рішення адміністрації установи виконання покарань.

Оскаржуване рішення відповідача, яким вирішено: «Матеріали особової справи ОСОБА_1 щодо застосування ст.82 КК України - заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до Ужгородського міськрайонного суду не направляти» не є клопотанням засудженого чи установи виконання покарань, передбачені п.1-13 ч.1 ст.537 КПК України, які б розглядалися в порядку кримінального судочинства, в тому числі щодо заміни призначеного покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення чи звільнення за спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності, а є іншим рішенням установи виконання покарань.

Відтак, право на оскарження вказаного рішення передбачено п.13-1 ч.1 ст.537 КПК України, а порядок розгляду визначений ч.9 ст.539 КПК України - у порядку адміністративного судочинства.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та приймаючи рішення про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції висновувався тим, що виходячи з аналізу вимог діючого законодавства, підстав позову, суб`єктного складу сторін спірних правовідносин та обраного позивачем способу захисту порушеного права, предметом судового розгляду в цій справі не є дії та рішення відповідача як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями.

Питання виконання/невиконання органом або установою виконання покарань обов`язків щодо розгляду питання про подання до суду клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а також встановлення під час судового розгляду факту бездіяльності вказаних суб`єктів щодо відмови у поданні відповідного клопотання може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб зазначених органів стосується виконання кримінального покарання.

У межах адміністративної юрисдикції не може здійснюватися судовий контроль у цих правовідносинах, оскільки вирішення вказаних питань віднесено до компетенції районних судів, в межах територіальної юрисдикції яких засуджений відбуває покарання, а отже спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, а має вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Між тим, вказані висновки суду першої інстанції слід вважати помилковими, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 12.06.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати прийняте Комісією з питань застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (ст.ст.81, 107 КК України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), щодо переведення засуджених на підставах, встановлених ст.101, ч.1, ч. 3 та ст.147, ст.151-1 КВК України ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9», оформленого протоколом № 3 від 01.05.2023р., яким вирішено: «Матеріали особової справи ОСОБА_1 щодо застосування ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до Ужгородського міськрайонного суду не направляти у зв`язку з тим, що законодавством не передбачено»;

зобов`язати Комісію з питань застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (ст.ст.81, 107 КК України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), щодо переведення засуджених на підставах, встановлених ст.101, ч.1, ч.3 та ст.147, ст.151-1 КВК України ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9», направити до Ужгородського міськрайонного суду клопотання про застосування ст.82 КК України - заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 30.05.2019р. Богунським районним судом м.Житомира за ч.3 ст.369 КК України до 4 років позбавлення волі (а.с.1-11).

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що ОСОБА_1 відбуває покарання у вигляді позбавлення волі у ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9». Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 01.03.2023р., яке набрало законної сили 03.04.2023р., по справі № 260/66/23 позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9» в особі Комісії з питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, оформлене протоколом № 2 від 26.08.2022р., щодо незастосування до засудженого ОСОБА_1 ст.82 КК України; зобов`язано ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9» в особі Комісії з питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким повторно розглянути питання та заяву ОСОБА_1 про застосування ст.82 КК України у присутності засудженого ОСОБА_1 .

На виконання зазначеного рішення суду Комісією було повторно розглянуто питання щодо застосування до ОСОБА_1 ст.82 КК України; рішенням Комісії з питань застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (ст.ст.81, 107 КК України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), щодо переведення засуджених на підставах, встановлених ст.101, ч.1, ч.3 та ст.147, ст.151-1 КВК України, вирішено матеріали особової справи ОСОБА_1 щодо застосування ст.82 КК України - заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до Ужгородського міськрайонного суду не направляти у зв`язку з тим, що законодавством не передбачено. Таке рішення Комісії відповідача оформлено протоколом № 3 від 01.05.2023р.

Виходячи з наведених міркувань, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушених прав та інтересів.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає з положень Конституції України.

Згідно ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), практика якого є своєрідним механізмом, що дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію, неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоч остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права (п.44 рішення Суду у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Аадам ІІ проти Німеччини»).

Слід також звернути увагу на іншу складову закріпленого у статті 6 Конвенції права - вимогу щодо законності суду, тобто суду, встановленого законом. Це поняття включає організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції) складову. Порушення під час визначення юрисдикції суду безумовно призводить до порушення права на справедливий суд.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.06.2018р. (справа № 819/362/16), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» зазначається, що для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Із установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв`язку з прийняттям рішення Комісією з питань застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (ст.ст.81, 107 КК України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст.82 КК України), щодо переведення засуджених на підставах, встановлених ст.101, ч.1, ч.3 та ст.147, ст.151-1 КВК України, ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9», оформленого протоколом № 3 від 01.05.2023р., яким вирішено: «Матеріали особової справи ОСОБА_1 щодо застосування ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до Ужгородського міськрайонного суду не направляти у зв`язку з тим, що законодавством не передбачено».

Таким чином, у межах цієї справи спірним питанням є визначення юрисдикції спору про оскарження дій посадових осіб виправної колонії щодо ненаправлення до суду матеріалів особової справи ОСОБА_1 щодо застосування ст.82 КК України - заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регулює Кримінально-виконавчий кодекс /КВК/ України.

Згідно з ч.1 ст.11 КВК України органами виконання покарань є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, його територіальні органи управління, уповноважені органи з питань пробації..

Відповідно до ст.23 КВК України за діяльністю органів і установ виконання покарань здійснюється відомчий контроль вищестоящими органами управління і посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

У свою чергу, в силу п.1 Положення про Міністерство юстиції України, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 228 від 02.07.2014р., Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Згідно з пунктом 3 вказаного Положення основними завданнями Мін`юсту, серед іншого, є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань покладається на Державну кримінально-виконавчу службу України.

Відповідно до статті 6 Закону України № 2713-IV від 23.06.2005р. «Про Державну кримінально-виконавчу службу» /Закон № 2713-IV/ Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно зі ст.11 Закону № 2713-IV установи виконання покарань та слідчі ізолятори утворюються і ліквідуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та виконують функції, передбачені законом та іншими нормативно-правовими актами. Законодавством визначаються особливості відвідування цих установ і слідчих ізоляторів та спеціальні вимоги режиму доступу на їх територію.

Отже, вказаними нормами встановлено, що установи виконання покарань входять до структури Державної кримінально-виконавчої служби України. Оскільки Державна кримінально-виконавча служба України входить до системи центральних органів виконавчої влади, то посадові особи виправних колоній є суб`єктами владних повноважень і виконують управлінські функції шляхом прийняття відповідних рішень.

Таким чином, у цих правовідносинах ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9» здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В свою чергу, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Законом України № 1491-VIII від 07.09.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення доступу до правосуддя осіб, які утримуються в установах попереднього ув`язнення та виконання покарань» /Закон № 1491-VIII; набув чинності з 08.10.2016р.) доповнено перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироку, визначеним частиною першою статті 537 КПК України, зокрема пунктами 13-1, 13-2, 13-3.

Так, у відповідності до цих змін під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання, зокрема, про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань (п.13-1 ч.1 ст.537 КПК України).

Згідно ч.9 ст.539 КПК України /у редакції Закону № 1491-VIII/ розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 КПК України, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, наведені законодавчі зміни надають можливість усунути законодавчі прогалини, що призвели до порушення ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, які констатовані у кількох рішеннях Європейського суду з прав людини проти України, зокрема, у пункті 113 рішення Європейського суду з прав людини від 23.10.2014р. у справі «Вінтман проти України», в якому цей міжнародний судовий орган встановив порушення статті 8 у поєднанні зі статтею 13 Конвенції через відсутність засобів ефективного юридичного захисту заявника.

Таким чином, вирішення питань про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань належить здійснювати у порядку адміністративного судочинства, що забезпечує на законодавчому рівні визначення ефективного засобу юридичного захисту засудженого в аспекті вирішення питань, пов`язаних із правовим режимом відбуванням покарання в установах виконання покарань, що не підлягають розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством.

Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах відповідач діяв як суб`єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій у сфері управління виконання кримінальних покарань та пробації, а тому правомірність винесення рішення про відмову у направленні матеріалів особової справи ОСОБА_1 щодо застосування ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до Ужгородського міськрайонного суду, оформленого протоколом № 3 від 01.05.2023р., може бути предметом перевірки в суді адміністративної юрисдикції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що наведений спір може бути розглянутий в межах кримінального судочинства не відповідає вимогам закону.

З урахуванням вищевикладених висновків про належність розглядуваного спору до публічно-правових, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги повинні розглядатися судом у порядку КАС України.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Підстави для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, визначені ст.320 КАС України.

Щодо вимог апелянта про направлення справи до суду першої інстанції для розгляду в іншому складі суду колегія суддів зазначає, що питання недопустимості повторної участі в розгляді адміністративної справи визначені ч.1 ст.37 КАС України, згідно приписів якої суддя, який брав участь у вирішенні адміністративної справи в суді першої інстанції, не може брати участі у вирішенні цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а також у новому її розгляді у першій інстанції після скасування попередніх рішення, постанови або ухвали про закриття провадження в адміністративній справі.

Звідси, скасування судом апеляційної інстанції ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі не визначено процесуальним законом як обставину, що унеможливлює продовження розгляду справи в попередньому складі суду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із порушенням норм процесуального права, що призвело до помилкового повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, ч.2 ст.313, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.06.2023р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 260/4710/23 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 07.09.2023р.