Справа № 500/1583/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/1583/23 пров. № А/857/10453/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.05.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. про визнання протиправними дій щодо виключення із страхового стажу певних періодів роботи, спонукання до вчинення визначених дій (суддя суду І інстанції: Чепенюк О.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 25.05.2023р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 25.05.2023р.),-

В С Т А Н О В И В:

21.04.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду України /ПФУ/ в Тернопільській обл. щодо призупинення виплати пенсії за віком з 01.12.2022р.; відмови у перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи в російській федерації /рф/ з 01.01.2004р. по 24.06.2010р. на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів;

зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській обл. відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2022р. та виплатити йому заборгованість з виплати пенсії з 01.12.2022р.; зарахувати до стажу роботи період з 01.01.2004р. по 24.06.2011р. на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів у рф; здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком з урахуванням заробітної плати за періоди роботи з 01.01.2004р. по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р., з 07.10.2009р. по 24.06.2010р. на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів згідно з довідками про заробітну плату №№ 40, 41 від 10.02.2016р., виданих філіалом 16-го автобусного парку ГУП Мосгортранс м.Москви;

стягнути з відповідача судовий збір (а.с.1-11).

Розгляд справи здійснено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.33 і на звороті).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.05.2023р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Тернопільській обл. щодо виключення з страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.01.2004р. по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р., з 07.10.2009р. по 24.06.2010р. на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів Державного унітарного підприємства м.Москви «Мосгортранс»; зобов`язано ГУ ПФУ в Тернопільській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.01.2004р. по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р., з 07.10.2009р. по 24.06.2010р. на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів Державного унітарного підприємства м.Москви «Мосгортранс» та розглянути питання поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2022р. з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення, та з урахуванням заробітної плати за періоди роботи з 01.01.2004р. по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р., з 07.10.2009р. по 24.06.2010р. на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів згідно з довідками про заробітну плату №№ 40, 41 від 10.02.2016р., виданих філіалом 16-го автобусного парку ГУП Мосгортранс м.Москви; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Тернопільській обл. судові витрати в сумі 1073 грн. 60 коп. (а.с.76-91).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФУ в Тернопільській обл., який покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.94-96).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав /СНД/ у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають. Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (ст.5 Угоди).

Відповідно до ст.6 Угоди для встановлення права на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також колишнього СРСР за час до набрання чинності Угодою.

Угодою передбачено, що зарахування до страхового стажу з 01.01.2004р. періодів роботи на території держав - учасниць СНД та заробітної плати з 01.07.2000р. здійснюється за умови підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав - учасниць СНД, на території яких провадилась трудова діяльність.

В електронній пенсійній справі позивача відсутні будь-які підтверджуючі документи про сплату страхових внесків, видані пенсійними органами рф, через що до страхового стажу позивача правомірно враховано період роботи на території рф з 16.05.2001р. по 31.12.2003р. відповідно до довідки № ОК-10 від 10.01.2017р.

Таким чином, страховий стаж позивача згідно додатково наданих документів та з урахуванням інформації, наявної в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, становить 13 років 03 місяці 23 дні (враховано по 31.12.2021р.).

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до пенсійного органу із заявою від 28.01.2022р. про призначення пенсії за віком, до якої долучив підтверджуючі документи, перелік яких наведений у розписці-повідомленні (а.с.41-42).

Додатково 07.02.2022р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок (допризначення) пенсії у зв`язку з наданням додаткових документів, до якої долучив підтверджуючі документи, перелік яких наведений у розписці-повідомленні (а.с.43-44).

Заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за принципом екстериторіальності розглядалися ГУ ПФУ в Кіровоградській обл. та ГУ ПФУ в Полтавській обл.

Згідно розпорядження з електронної пенсійної справи ОСОБА_1 з 01.02.2022р. йому призначено пенсію за віком; зараховано страховий стаж до 01.01.2004р. - 21 рік 08 місяців 05 днів, після 01.01.2004р. - 10 років 06 місяців 02 днів, а всього 32 роки 02 місяці 07 днів, у тому числі зараховано періоди роботи у рф: з 16.05.2001р. по 31.12.2003р., з 01.01.2004р. по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р., з 07.10.2009р. по 24.06.2010р. (зворот а.с.64, а.с.65).

26.10.2022р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Тернопільській обл. із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів за період з 16.05.2001р. по 24.06.2010р. Одночасно зазначив, що пільгову довідку за вказаний період ним було надано при поданні документів про призначення пенсії (а.с.47).

Листом № 3852-3889/Ц-02/8-1900/22 від 23.11.2022р. ГУ ПФУ в Тернопільській обл. повідомило позивача про те, що зарахування до страхового стажу з 01.01.2004р. періодів роботи на території держав - учасниць СНД та заробітної плати з 01.07.2000р. здійснюється за умови підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав - учасниць СНД, на території яких провадилась трудова діяльність.

Також у вказаному листі зазначено, що подана ОСОБА_1 заява від 28.01.2022р. про призначення пенсії за віком із поданими документами опрацьовувалась за принципом екстериторіальності спеціалістами ГУ ПФУ в Кіровоградській обл. та ГУ ПФУ в Полтавській обл., якими прийнято рішення № 77 від 02.02.2022р. про призначення з 01.02.2022р. пенсії за віком при стажі роботи 32 роки 02 місяців 07 днів (стаж враховано по 31.05.2019р.).

Разом з тим, в ході розгляду звернення встановлено, що у електронній пенсійній справі заявника відсутні будь-які підтверджуючі документи про сплату страхових внесків, видані пенсійними органами рф, через що до страхового стажу безпідставно зараховано періоди роботи в рф з 01.01.2004р по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р. та з 07.10.2009р. по 24.06.2010р.

Оскільки пенсійна справа потребує додаткового опрацювання та для уникнення переплати, виплату пенсії припинено до з`ясування обставин з 01.12.2022р. Про прийняте рішення заявника буде повідомлено додатково (а.с.48-49).

Згідно акту ГУ ПФУ Тернопільській обл. № 1900-1102-1/185, складеного 17.01.2023р. за результатами проведення перевірки достовірності та обґрунтованості видачі довідки для призначення (перерахунку) пенсії, документи, які підтверджують період роботи ОСОБА_1 у Тернопільському АТП 16127 за період з 15.07.1982р. по 18.04.2001р., не надані (а.с.54 і на звороті).

Листом Приватного акціонерного товариства «Автотранспортне підприємство 16127» № 2 від 17.01.2023р., адресованим ГУ ПФУ в Тернопільській обл., повідомлено, що ОСОБА_1 згідно з архівними документами у період з 15.07.1982р. по 18.04.2001р. на підприємстві не працював (а.с.55).

Листом № 1900-0304-8/7372 від 22.02.2023р. в доповнення до листа № 3852-3889/Ц-02/8-1900/22 від 23.11.2022р. відповідач ГУ ПФУ в Тернопільській обл. повідомив ОСОБА_1 про те, що надана трудова книжка серії НОМЕР_1 оформлена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р., оскільки титульний аркуш (дата заповнення - 15.07.1982р.) засвідчений тією ж печаткою, що запис про звільнення з роботи (18.04.2001р.). Окрім того, за період після впровадження персоніфікованого обліку інформація в Реєстрі застрахованих осіб за вказаним підприємством відсутня.

ГУ ПФУ в Кіровоградській обл. та ГУ ПФУ в Полтавській обл. погодилися з викладеною позицією стосовно необхідності перегляду страхового стажу. Разом з тим, направлено запит до управління контрольно-перевірочної роботи для проведення перевірки страхового стажу за період роботи з 15.07.1982р. по 18.04.2001р. При проведенні перевірки первинних документів на ПрАТ «Тернопільське АТП 16127» (акт перевірки № 1900-1102-1/185 від 17.01.2023р.) документи, які б підтвердили факт роботи ОСОБА_1 на згаданому підприємстві, не надано. Водночас головою правління надано лист № 2 від 17.01.2023р. про те, що згідно з архівними документами позивач не працював на підприємстві з 15.07.1982р. по 18.04.2001р. Відтак, періоди роботи, які зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 не можуть бути враховані при призначенні пенсії.

В електронній пенсійній справі також наявна трудова книжка серії НОМЕР_2 (дата заповнення - 12.12.1983р.), проте її титульний аркуш заповнений з порушенням вимог згаданої Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, оскільки не містить повної дати народження особи та підпису її власника.

Відтак, страховий стаж, визначений на підставі диплому про навчання, довідки про проходження військової служби, довідки про періоди роботи на території рф № ОК-10 від 10.01.2017р. та з урахуванням інформації, наявної в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, становить 13 років 03 місяці 23 дні (враховано по 31.12.2021р.).

Для зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.12.1983р. по 03.07.1984р. та з 03.08.1984р. по 30.12.2000р. позивачу було рекомендовано надати уточнюючі довідки у відповідності до пункту 3 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р.

За окремі місяці впродовж 1999-2000 років у Реєстрі застрахованих осіб наявна інформація про нараховані суми заробітку (страхувальник - ВАТ «Вишнівецька агропромтехніка»), відповідно на даний час такі періоди зараховано до страхового стажу.

Період роботи на території рф з 16.05.2001р. по 31.12.2003р. враховано до страхового стажу відповідно до довідки № ОК-10 від 10.01.2017р.

Звернуто увагу на те, що документи, необхідні для призначення пенсії, зокрема, про стаж роботи до 31.12.1991р., уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого статтею 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961р. (а.с.50-51).

Також під час судового розгляду встановлено, що з 01.12.2022р. позивачу припинено виплату пенсії за віком, оскільки ГУ ПФУ в Тернопільській обл. заперечується право позивача на призначення такої пенсії без надання додаткових доказів про підтвердження страхового стажу та сплати страхових внесків.

При цьому письмового рішення у вигляді розпорядчого документа ГУ ПФУ в Тернопільській обл. щодо призупинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.12.2022р. не приймало.

Не погоджуючись із рішенням відповідача про зупинення виплати пенсії за віком та відмовою у перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи в рф, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що представленими доказами, зокрема, записами у трудових книжках позивача та відповідними довідками підтверджується, що позивач у період з 01.01.2004р. по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р., з 07.10.2009р. по 24.06.2010р. працював на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів.

Недоліки заповнення титульної сторінки трудової книжки позивача, при дотриманні усіх вимог щодо порядку оформлення записів, що містять відомості про роботу на підприємствах рф, не є підставою для не зарахування спірних періодів до стажу його роботи.

Відсутність достатньої інформації та інших документів стосовно сплати Державним унітарним підприємством м.Москви «Мосгортранс» страхових внесків, їх неналежна сплата чи ненадходження таких внесків до пенсійного фонду не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи на території рф, оскільки відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, в якому працює застрахована особа.

Щодо дій щодо призупинення виплати, то відсутні підстави для його задоволення, оскільки частина періоду, яка була фактично виключена відповідачем з страхового стажу позивача залишається не підтвердженою, а саме період з 15.07.1982р. по 18.04.2001р.

При цьому позивач має дві трудові книжки і стосовно цього періоду в них містяться різні записи про роботу на різних підприємствах, записи однією з трудових книжок не підтвердженні первинними документами при виході працівників пенсійного органу на перевірку. Записи є суперечливими, оскільки в один і той самий період позивав навчався у Волочиському технічному училищі за відомостями однієї трудової книжки, і одночасно працював водієм автомобіля ГАЗ-53 в Тернопільському АТП 16127.

Оскільки позивач стосовно цього періоду жодних аргументів не навів, будь-яких пояснень, а так само доказів суду не надав та не спростував позицію відповідача, то суд не вбачав підстав вважати висновок ГУ ПФУ в Тернопільській обл. про недостатність страхового стажу та передчасність призначення пенсії за віком позивачу протиправним та зупинення у зв`язку з цим виплату пенсії з 01.12.2022р.

Суд дійшов висновку, що наявні підстави для виходу за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав позивача та прийняття рішення про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Тернопільській обл. щодо виключення з страхового стажу позивача періодів роботи з 01.01.2004р. по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р., з 07.10.2009р. по 24.06.2010р. на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів Державного унітарного підприємства м.Москви «Мосгортранс», попередньо зарахованих при призначенні пенсії позивачу з 01.02.2022р.

Позовна вимога про визнання протиправною відмови відповідача у перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи в рф з 01.01.2004р. по 24.06.2010р. на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів та зобов`язання їх врахувати підлягає задоволенню частково, оскільки перерахунок пенсії може проводитися лише при наявності достатнього страхового стажу для призначення пенсії, а тому такі довідки підлягають врахуванню лише у випадку поновлення виплати пенсії позивачу.

Отже, необхідно зобов`язати відповідача після зарахування періоду роботи в рф розглянути питання поновлення виплати пенсії позивачу з 01.12.2022р. При цьому позивач з огляду на неврахування відповідачем страхового стажу за інші періоди (з 15.07.1982р. по 18.04.2001р.) не позбавлений права надати додаткові документи, передбачені Порядку № 637 для його підтвердження, оцінку яким має надати ГУ ПФУ в Тернопільській обл. при розгляді питання поновлення виплати пенсії позивачу з урахуванням висновків, викладений у мотивувальній частині рішення суду у цій справі. У разі підтвердження достатнього страхового стажу для поновлення виплати пенсії позивачу, при обчисленні її розміру відповідач має враховувати заробітну плату позивача за спірний період роботи на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів згідно з довідками про заробітну плату №№ 40, 41 від 10.02.2016р., виданими філіалом 16-го автобусного парку автобусного парку Державного унітарного підприємства м.Москви «Мосгортранс».

Позивачем надано докази про можливість зарахування до страхового стажу періодів роботи в рф та врахування відомостей про заробітну плату за цей період для обчислення пенсії, проте вирішення питання наявності достатнього страхового стажу для поновлення виплати пенсії позивачу належить до повноважень відповідача, а тому таке питання підлягає повторному вирішенню відповідачем з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Із змісту апеляційної скарги слідує, що апелянт ГУ ПФУ в Тернопільській обл. вважає помилковим зобов`язання судом відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 спірних періодів його роботи на території рф без підтверджуючих документів про сплату страхових внесків, виданих пенсійними органами рф.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XII/ та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до ст.56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:

пенсія-щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Поряд з цим, за змістом ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 вказаної Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993р. трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації...

Згідно зі ст.12 Угоди вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993р.).

Статтею 7 Угоди від 14.01.1993р. визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. (далі - Угода про гарантії) та двосторонніми угодами в цій галузі.

Зі змісту наведених норм вбачається, що пенсія особі, що звернулась за її призначенням, призначається за нормами законодавства країни, де відбувалась трудова діяльність цієї особи, а пільговий стаж, набутий на території однієї з визначених Угодою держав, визнається іншою державою.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019р. у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020р. у справі № 555/2250/16-а від 17.06.2020р. у справі № 646/1911/17, від 21.02.2020р. у справі № 291/99/17 та від 06.07.2020р. у справі № 345/9/17.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Наведене також підтверджує, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території рф або на підприємстві зареєстрованому на території рф після 13.03.1992р., то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в рф. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Згідно з ст.2 федерального закону рф № 173-фз від 17.12.2001р. «Про трудові пенсії в російській федерації» страховий стаж - врахована при визначенні права на трудову пенсію сумарна тривалість періодів роботи і (або) іншої діяльності, протягом яких сплачувалися страхові внески до пенсійного фонду рф, а також інших періодів, які зараховуються до страхового стажу.

Відповідно до ч.1 ст.10 цього федерального закону до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території російської федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до пенсійного фонду російської федерації.

З вищезазначеного слідує, що законодавством України, так і законодавством рф передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до пенсійного фонду тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 15.07.1982р. підтверджено, що позивач:

16.05.2001р. прийнятий на посаду водія автобуса 1-го класу регулярних міських пасажирських маршрутів;

01.01.2004р. дочірнє державне унітарне підприємство « 16-й автобусний парк ГУП Мосгортранс» реорганізовано в ГУП «Мосгортранс» Філіал 16-й автобусний парк;

29.06.2008р. звільнений у зв`язку із закінченням терміну трудового договору;

03.09.2008р. прийнятий на посаду водія автобуса 1-го класу регулярних міських пасажирських маршрутів;

27.06.2009р. звільнений у зв`язку із закінченням терміну трудового договору;

07.10.2009р. прийнятий до відділу експлуатації на посаду водія автобуса 1-го класу регулярних міських пасажирських маршрутів;

24.06.2010р. звільнений у зв`язку із закінченням терміну трудового договору (а.с.14-20).

Вказані записи засвідчені чітким відтиском печатки вказаних підприємства та не містять виправлень/підтирань які б давали підстави для сумніву у їх правдивості.

Із вищезазначених періодів роботи відповідачем зараховано до страхового стажу позивачу лише період з 16.05.2001р. по 31.12.2003р. на підставі довідки № ОК-10 від 10.01.2017р.

Інші періоди з 01.01.2004р. по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р., з 07.10.2009р. по 24.06.2010р. не зараховані відповідачем.

Підставою для неврахування до страхового стажу ОСОБА_1 вказаних періодів роботи на території рф слугувала обставина непідтвердження факту сплати страхових внесків за спірні періоди роботи до пенсійного фонду рф.

Поряд з цим, виходячи із змісту наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Тому відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів з підстави, такої як непідтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем, а не працівником вимог законодавства. Будь-яких доказів, які б свідчили про несплату страхових внесків до пенсійних органів рф саме з вини позивача суду не надано.

Крім цього, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019р. у справі № 144/669/17, від 20.03.2019р. у справі № 688/947/17 та від 01.03.2021р. у справі № 423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність дій відповідача щодо виключення зі страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.01.2004р. по 29.06.2008р., з 03.09.2008р. по 27.06.2009р., з 07.10.2009р. по 24.06.2010р. на посаді водія автобуса регулярних міських пасажирських маршрутів Державного унітарного підприємства м.Москви «Мосгортранс», оскільки несплата страхувальником страхових внесків не може порушувати право позивача на соціальний захист.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Будь-яких доводів стосовно інших висновків суду апелянтом не наведено, через що останні слід вважати правильними і обґрунтованими.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФУ в Тернопільській обл.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.05.2023р. в адміністративній справі № 500/1583/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 07.09.2023р.