Справа № 460/2778/23
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2023-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 вересня 2023 року м. Рівне №460/2778/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

Рівненської міської ради
доСекретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Деркаченко Юлії Вікторівни
про визнання протиправною та скасування вимоги, -
В С Т А Н О В И В:

Рівненська міська рада (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Деркаченко Юлії Вікторівни (далі відповідач 1), Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі відповідач 2), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з інформаційних прав Юлії Деркаченко, викладену в листі від 08.11.2022 №29269.4/11-17021/3/22/45.3.

Ухвалою суду від 07.02.2023 позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу недоліки позовної заяви усунути у спосіб, який передбачає:

- зазначення з приводу реалізації яких повноважень, як суб`єкта владних повноважень, він звернувся до суду;

- надання документа про сплату судового збору у розмірі 2684,00 грн.;

- формулювання змісту позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

На виконання вимог ухвали суду від 07.02.2023 позивачем подано заяву від 08.02.2023 про долучення квитанції про сплату судового збору на суму 2684,00грн.

Згодом, 23.02.2023 на адресу суду найшла додаткова заява, на виконання вимог ухвали суду від 07.02.2023.

У поданій заяві Рівненська міська рада вказала, що позовна вимога про визнання протиправною та скасування вимоги Представника Уповноваженого Верховної ради України з прав людини з інформаційних прав Юлії Деркаченко в листі від 08.11.2022 № 29269.4/11-17021/3/22/45.3 стосується двох відповідачів як суб`єктів владних повноважень, оскільки Юлія Деркаченко є посадовою особою, яка направила вимогу Рівненській міській раді, а Секретаріат Уповноваженого Верховної ради України з прав людини є органом, з яким у відносинах публічної служби перебуває посадова особа, яка направила вимогу Рівненській міській раді. Також вказано, що відповідно до п. 15 ч. 4 ст. 42 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільський, селищний, міський голова звертається до суду щодо визнання незаконними актів інших/ органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади, а також повноваження ради та її органів.

Розглянувши подану заяву, суд ухвалою від 02.03.2023 продовжив Рівненській міській раді строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом зазначення з приводу реалізації яких повноважень, як суб`єкта владних повноважень, він звернувся до суду. Оскільки позивачем по справі визначено - Рівненську міську раду, тому безпідставним є посилання на п. 15 ч. 4 ст. 42 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, який визначає виключні підстави для звернення сільського, селищного, міського голови до суду.

Ухвалою суду від 16.03.2023 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Рівненської міської ради до представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Деркаченко Юлії Вікторівни, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною та скасування вимоги представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з інформаційних прав Юлії Деркаченко, викладену в листі від 08.11.2022 №29269.4/11-17021/3/22/45.3.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2023 апеляційну скаргу Рівненської міської ради задоволено. Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року про відмову у відкритті провадження у справі № 460/2778/23 скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 07.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 30.06.2023 позовну заяву Рівненської міської ради залишено без руху після відкриття.

Ухвалою суду від 08.08.2023 розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що листом Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08.11.2022 на підставі статті 101 Конституції України, статтей 13, 17, 22 Закону України Про Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, статті 17 Закону України Про доступ до публічної інформації Рівненському міському голові висловлено вимогу: повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 31.08.2022 відповідно до вимог чинного законодавства та надати заявниці запитувані копії документів без обмеження доступу до відповідної інформації; надати Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини підтверджуючі документи (копію відповіді заявниці, копії реєстраційно-контрольної картки, документи з поштовою відміткою або інші поштові документи, скриншот), вжити заходи щодо недопущення аналогічних порушень вимог Закону у майбутньому. Позивач вказує, що вимога представника Уповноваженого в листі від 08.11.2022 № 29269.4/11-17021/3/22/45.3 надати заявниці запитувані копії документів без обмеження доступу до відповідної в них інформації, а саме персональних даних осіб, відносно яких винесені постанови адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, є необґрунтованою та не відповідає Конституції та законам України. Крім того, позивач стверджує, що виконання вимоги порушить права осіб, щодо яких прийняті адміністративною комісією постанови та може бути підставою для відповідальності Рівненської міської ради та її посадових осіб за розголошення інформації про осіб без їх згоди. Враховуючи наведене просить визнати протиправною та скасувати вимогу представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з інформаційних прав Юлії Деркаченко в листі від 08.11.2022 № 29269.4/11- 17021/3/22/45.3.

У строк встановлений судом, відповідач 1 подав відзив на адміністративний позов, у якому зазначив, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 152 КУпАП, є відкритими, закритість адміністративних комісій при виконавчих органах міських рад КУпАП не передбачена. Більше того, із копій наданих заявниці постанов убачається, що адміністративна комісія при виконавчому комітеті Рівненської міської ради розглядала адміністративні справи у відкритому засіданні. З огляду на викладене обмеження доступу до інформації у протоколі є неправомірним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, вказав, що запитувана заявницею інформація становить суспільний інтерес. Таким чином, поширення запитуваної інформації сприятиме інформуванню громадськості про публічну діяльність підприємців в публічному місці. Крім того, запитувана інформація стосувалася тих фізичних осіб - підприємців, які здають у прокат дитяче атракціонне обладнання, а тому поширення такої інформації сприяє виявленню ризиків для здоров`я людей, для громадської безпеки і порядку, запобігання їм та їх наслідкам. Ураховуючи викладене, доводи позивача стосовно того, що «шкода для осіб, відносно яких виносились постанови адміністративної комісії, а саме оприлюднення запитуваної інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні» не відповідає дійсності. З огляду на зазначене вище, на підставі статті 101 Конституції України, статей 13, 17, 22 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», статті 17 Закону, листом Представника Уповноваженого від 08.11.2022 № 29269.4/Н-17021.3/22/45.3 було висловлено прохання повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 31.08.2022 відповідно до вимог чинного законодавства та надати заявниці запитувані копії документів без обмеження доступу до відповідної в них інформації, а також надати Секретаріату Уповноваженого підтверджуючі документи (копію відповіді заявниці, копії реєстраційно-контрольної картки, документи з поштовою відміткою або інші поштові документи, скриншот) та вжити заходів щодо недопущення аналогічних порушень вимог Закону у майбутньому. Отже, оскаржуваний Позивачем від 08.11.2022 № 29269.4/Н- 17021.3/22/45.3 лист Представника Уповноваженого не є вимогою, оскільки ним відповідно до норм чинного законодавства Відповідач обґрунтовано просив Позивача повторно розглянути запит, оскільки запитувана інформація становить суспільний інтерес. Ураховуючи викладене, Відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», «Про звернення громадян», а також «Про доступ до публічної інформації». Також, відповідач зазначив, що позивачем не надано доказів реального порушення своїх прав та інтересів, а лише зазначено, що «виконання вимоги порушить права осіб, щодо яких прийняті адміністративною комісією постанови та може бути підставою для відповідальності Рівненської міської ради та її посадових осіб за розголошення інформації про осіб без їх згоди». Враховуючи наведене просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідач 2 у встановлений судом строк відзив на позов не подав, причини не подання суду не повідомив. Відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу за наявними матеріалами.

Позивач подав відповідь на відзив на адміністративний позов відповідача 1 у якій зазначив, що лист Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08.11.2022 є вимогою, оскільки саме через невиконання вимог представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на Рівненського міського голову, як керівника Рівненської міської ради, 27.12.2022 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 188-40 КУпАП, яка передбачає адміністративну відповідальність за невиконання законних вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або представників Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про що зазначено у постанові Рівненського міського суду Рівненської області від 06.03.2023 у справі № 569/19725/22. Також, позивач зазначив щодо необґрунтованості висновків відповідача про не надання позивачем доказів реального порушення своїх прав та інтересів, оскільки виконання вимоги порушить права осіб, щодо яких прийняті адміністративною комісією постанови та може бути підставою для відповідальності Рівненської міської ради та її посадових осіб за розголошення інформації про осіб без їх згоди.

Інших заяви по суті адміністративного позову до суду не надходили.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, то відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

31.08.2022 на електронну пошту Рівненської міської ради надійшов запит на доступ до публічної інформації ОСОБА_1 щодо надання копій постанов та рішень адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради за 2022 рік щодо протоколів, які складала поліція та працівники Департаменту муніципальної варти на підприємців, які працюють у парку Молоді та бульварі Незалежності і здають у прокат дитяче атракціонне обладнання.

У відповідь листом виконавчого комітету Рівненської міської ради № 13-184/1 від 07.10.2022 заявниці надано запитувані копії протоколів, однак із ретушуванням відповідної інформації, у чому заявниця вбачала порушення свого права на доступ до публічної інформації.

Вважаючи протиправними дії виконавчого комітету Рівненської міської ради в частині її доступу до публічної інформації ОСОБА_1 звернулася із скаргою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

За наслідком розгляду скарги ОСОБА_1 , листом Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08.11.2022 № 29269.4/Н-17021.3/22/45.3 позивача повідомлено, що у Законі визначено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. Також, було висловлено прохання повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 31.08.2022 відповідно до вимог чинного законодавства та надати заявниці запитувані копії документів без обмеження доступу до відповідної в них інформації, а також надати Секретаріату Уповноваженого підтверджуючі документи (копію відповіді заявниці, копії реєстраційно-контрольної картки, документи з поштовою відміткою або інші поштові документи, скриншот) та вжити заходів щодо недопущення аналогічних порушень вимог Закону у майбутньому.

Вважаючи вимогу відповідача щодо надання копій документів без обмеження доступу до відповідної в них інформації протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 101 Конституції України передбачено, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений здійснює парламентський контроль за дотриманням права на доступ до публічної інформації.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує за зверненнями громадян України.

До Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 12.09.2022 зі скаргою звернулась ОСОБА_1 .

Як убачається з матеріалів справи, заявниця на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон) зверталась до Позивача із запитом від 31.08.2022, у якому просила надати «копії усіх постанов та рішень Адміністрації комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради за 2022 рік щодо протоколів, які складала поліція та працівники Департаменту муніципальної варти на підприємців, які працюють у парку Молоді та бульварі Незалежності і здають у прокат дитяче атракціонне обладнання».

У відповідь листом Ради від 07.10.2022 заявниці надано запитувані копії протоколів, однак із ретушуванням відповідної інформації, у чому заявниця вбачала порушення свого права на доступ до публічної інформації.

Частинами першою та другою статті 7 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України).

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє (пункти 1 та 2 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI). Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI).

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI).

Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону № 2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (пункт 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI). Оскільки Закон № 2939-VI гарантує відповідне право кожній особі, то його реалізація не залежить від того, чи така особа є приватною, чи перебуває на публічній службі.

Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина друга статті 6 Закону № 2657-XII).

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств (пункт 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція)). Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (пункт 2 статті 10 Конвенції).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на свободу вираження поглядів із гарантіями статті 10 Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 вказаної статті, а також чи є відповідний захід необхідним у демократичному суспільстві з метою досягнення такої мети, зокрема чи є він пропорційним останній. Втручання становитиме порушення гарантій статті 10 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Стаття 10 Конвенції не надає фізичним особам права на доступ до інформації, яка знаходиться в розпорядженні держави. Але таке право може виникнути, по-перше, якщо поширення інформації передбачається судовим рішенням (яке у цій справі відсутнє), і, по-друге, коли доступ до інформації має важливе значення для реалізації права на свободу вираження поглядів, і відмова в її наданні є втручанням у це право (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11, пункт 156) і від 26 березня 2020 року у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (Centre for Democracy and the Rule of Law v. Ukraine, заява № 10090/16, пункт 96)).

Велика Палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» («Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary») (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (§ 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (§ 158-170):

- Мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- Характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- Особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- Готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача-запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування.

Частинами першою - другою статті 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI.

Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону (частина перша статті 22 Закону № 2939-VI).

Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ), тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав для обмеження у доступі до публічної інформації, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (частина друга статті 6 Закону № 2939-VI).

Обмеження доступу до конкретної інформації, яка є в її розпорядника, допускається за умови застосування цим розпорядником вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VІ у сукупності. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою. До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18 та від 10 грудня 2019 року у справі № 9901/249/19, які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України враховуються судом при виборі та застосуванні норм права.

Суд вважає, що розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях. Вжиття заходів для того, щоби створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації. Тому розпорядник не може нести тягар відповідальності за ненадання запитувачу інформації, якої нема в його володінні (близькі за змістом висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 9901/925/18).

У ході розгляду справи встановлено, що 31.08.2022 на електронну пошту Рівненської міської ради надійшов запит на доступ до публічної інформації ОСОБА_1 щодо надання копій постанов та рішень адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради за 2022 рік щодо протоколів, які складала поліція та працівники Департаменту муніципальної варти на підприємців, які працюють у парку Молоді та бульварі Незалежності і здають у прокат дитяче атракціонне обладнання.

Оскільки поширення запитуваної інформації сприятиме інформуванню громадськості про публічну діяльність підприємців в публічному місці, поширення такої інформації сприяє виявленню ризиків для здоров`я людей, для громадської безпеки і порядку, запобігання їм та їх наслідкам, то така інформація може становити суспільний інтерес, а збирання її з метою поширення у суспільстві позивачем, може підтверджувати те, що ОСОБА_1 у спірних правовідносинах виконувала функцію «громадського наглядача» у розумінні статті 10 Конвенції.

У листі-відповіді виконавчого комітету Рівненської міської ради № 13-184/1 від 07.10.2022 заявниці надано запитувані копії постанов, однак із ретушуванням відповідної інформації, оскільки вона носить персональні дані, що мають бути захищеними. Отже, відмова позивача має ознаки втручання у право заявника на свободу вираження поглядів, гарантоване статтею 10 Конвенції. Тому необхідно перевірити, чи було це втручання передбачене законом, і залежно від встановленого, чи воно також переслідувало одну або декілька легітимних цілей, наведених у пункті 2 статті 10 Конвенції, та чи було пропорційним таким цілям.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 2939-VI для забезпечення збереження та доступу до публічної інформації документи, що знаходяться у суб`єктів владних повноважень, підлягають обов`язковій реєстрації в системі обліку, що має містити, зокрема: 1) назву документа; 3) дату надходження документа; 4) джерело інформації (автор, відповідний підрозділ); 7) галузь; 8) ключові слова; 9) тип, носій (текстовий документ, електронний документ, плівки, відеозаписи, аудіозаписи тощо); 10) вид (нормативні акти, угоди, рішення, протоколи, звіти, прес-релізи); 12) форму та місце зберігання документа тощо.

За правилами частини першої статті 16 Закону № 2939-VI розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом.

Відповідно до статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста (частина 1 статті 12 Закону №280/97-ВР).

Законодавство України про адміністративні правопорушення складається, зокрема, з Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Згідно зі статтею 218 КУпАП розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 152 КУпАП, здійснюється адміністративними комісіями при виконавчих органах міських рад.

Порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення врегульоване у статті 279 КУпАП. Розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу. Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Так, із указаних вище норм убачається, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 152 КУпАП, є відкритими, закритість адміністративних комісій при виконавчих органах міських рад КУпАП не передбачена. Більше того, із копій наданих заявниці постанов, які наявні у матеріалах справи, судом встановлено, що адміністративна комісія при виконавчому комітеті Рівненської міської ради розглядала адміністративні справи у відкритому засіданні.

Наведені положення, що регламентують коло повноважень органу місцевого самоврядування та порядок їх здійснення, дають підстави для висновку про те, що запитувана у Рівненської міської ради позивачем та не надана йому інформація стосовно надання копій постанов та рішень адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради за 2022 рік щодо протоколів, які складала поліція та працівники Департаменту муніципальної варти на підприємців, які працюють у парку Молоді та бульварі Незалежності і здають у прокат дитяче атракціонне обладнання, підпадає під подане у статті 1 Закону № 2939-VI визначення, а саме інформація, отримана або створена в процесі виконання Рівненською міською радою ВРП своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, яка знаходиться у володінні цього органу.

Надання ОСОБА_1 у відповідь на її запит копій постанов із ретушуванням частини інформації, свідчить про наявність у Рівненської міської ради запитуваної інформації. Тому відмова Рівненської міської ради у наданні позивачеві інформації, яку він запитував, не є належно мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ), а визначені підстави відмови у наданні інформації, яка, як було встановлено, має статус публічної, не відповідають частині другій статті 6 Закону № 2939-VI. Отже, така відмова не була встановлена законом у сенсі пункту 2 статті 10 Конвенції.

З аналізу положень чинного законодавства про доступ до публічної інформації вбачається, що розпорядник публічної інформації може (і повинен) надати не лише ту публічну інформацію, яку він з огляду на свій правовий статус створив, а й ту, яка була отримана ним (розпорядником) у процесі здійснення його повноважень, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у його володінні.

Ураховуючи наведене, суду вважає обґрунтованим, таким, що відповідає правильному застосуванню норм права та встановленим у справі обставинам, висновок відповідача про протиправність відмови Рівненської міської ради надати інформацію на запит ОСОБА_1 , право на доступ до якої (зокрема шляхом надання інформації за запитами) гарантовано згаданим вище Законом.

З огляду на зазначене вище, на підставі статті 101 Конституції України, статей 13, 17, 22 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», статті 17 Закону, листом Представника Уповноваженого від 08.11.2022 № 29269.4/Н-17021.3/22/45.3 було правомірно висловлено прохання повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 31.08.2022 відповідно до вимог чинного законодавства та надати заявниці запитувані копії документів без обмеження доступу до відповідної в них інформації, а також надати Секретаріату Уповноваженого підтверджуючі документи (копію відповіді заявниці, копії реєстраційно-контрольної картки, документи з поштовою відміткою або інші поштові документи, скриншот) та вжити заходів щодо недопущення аналогічних порушень вимог Закону у майбутньому.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», «Про звернення громадян», а також «Про доступ до публічної інформації».

Крім того, суду слід зазначити, що статтею 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Відтак необхідною умовою для визнання недійсним (нечинним) рішення, дїї/бездіяльності, крім їх невідповідності вимогам чинного законодавства, є з огляду на наведені положення статті 5 КАС України порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів Позивача у справі.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому самому Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (неюридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів саме цим Відповідачем, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Позивачем не надано доказів реального порушення своїх прав та інтересів, а лише зазначено, що «виконання вимоги порушить права осіб, щодо яких прийняті адміністративною комісією постанови та може бути підставою для відповідальності Рівненської міської ради та її посадових осіб за розголошення інформації про осіб без їх згоди».

Водночас, виходячи з завдання адміністративного судочинства, судове рішення не повинно містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення певних дій на майбутнє. Зазначене кореспондується з висновками Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 802/1333/17-а, від 25.07.2018 у справі № 823/1265/16 та від 19.06.2018 у справі № 826/3244/15.

За відсутності реальних порушених прав та інтересів в суду немає необхідності здійснення відновлення порушених прав та інтересів особи, яка звертається з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що порушення прав позивача, про захист яких він просив в судовому порядку, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Правові підстави для застосування положень ст.139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Рівненської міської ради до представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Деркаченко Юлії Вікторівни, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною та скасування вимоги представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з інформаційних прав Юлії Деркаченко, викладеної в листі від 08.11.2022 №29269.4/11-17021/3/22/45.3, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 07 вересня 2023 року

Учасники справи:

Позивач - Рівненська міська рада (вул. Соборна, 12а, м. Рівне, 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 34847334)

Відповідач - Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (вул. Інститутська, 21/8, м. Київ, 01008, ЄДРПОУ/РНОКПП 21661556) Відповідач - Представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Деркаченко Юлія Вікторівна (вул. Інституцька, 21/8, м. Київ, 01008, ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Суддя Д.П. Зозуля