Справа № 280/4554/23
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2023-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року Справа № 280/4554/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Максименко Л.Я.

за участю секретаря судового засідання П`яниди Б.В.

представника позивача - Шумського І.В.

представника відповідача Деркач М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (49107, м. Дніпро, вул. Армстронга Ніла, буд. 1Д, )

про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся із позовною заявою до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі відповідач), в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову ПІвденно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ДПС-ФС/10 від 23 травня 2023 року, якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) накладено штраф у розмірі 134000 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що лише на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Запорізькій області від 06.03.2023 року №275/08/01/07/09/ НОМЕР_1 начальник Південно-Східного міжрегіонального управлінням Державної служби з питань праці - Тригубенко Валерій Олександрович, розглянув справу та вирішив, що ФОП ОСОБА_1 вчинив порушення, за яке на нього необхідно накласти штраф у розмірі 134 000 грн. Вважає, що отримавши від Головного управління ДПС у Запорізькій області акт перевірки, в якому викладені висновки про порушення ФОП ОСОБА_1 саме тих вимог законодавства про працю, відповідальність за які встановлена абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, відповідач по справі зобов`язаний був відповідно до ч. 8 ст. 265 цього Кодексу призначити та провести інспекційне відвідування, в ході якого мало розібратися та встановити, чи дійсно ФОП ОСОБА_1 допущено порушення вимог трудового законодавства. Стверджує, що в даному випадку незаконним є накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 за порушення, передбачене абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, лише на підставі акта фактичної перевірки ДПС, без здійснення відповідного заходу державного нагляду (контролю) та за відсутності рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору. У зв`язку з викладеним, вважає, що оскаржувана постанова є такою, що прийнята всупереч норм чинного законодавства, є протиправною та підлягає скасуванню. На підставі викладеного, просить задовольнити позовні вимоги.

Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці позовну заяву не визнало. У письмовому відзиві від 19.07.2023 вх.№30944 посилається на те, що при винесенні спірної постанови посадовими особами Міжрегіонального управління цілком було дотримано процедуру накладення штрафу за Постановою КМУ №509, оскільки, саме відповідно до пункту 2 Постанови № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, у даному випадку, на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю. Зазначає, що штраф, накладений згідно з Постановою №509, не є адміністративним стягненням у вигляді штрафу і на нього не поширюються норми Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також не є адміністративно-господарською санкцією, визначеною за Господарським кодексом України. Вказує, що Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що прямо передбачений законодавством України. Наголошує, що постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами винесена на законних підставах, адже посилається на діючу на момент винесення норму законодавства, а саме на абзац 2 частини 2 статті 265 КЗпП України та Постанову №509. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду від 03.07.2023 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/4554/23. Призначено судове засідання на 24 липня 2023 року.

Ухвалою суду від 24.07.2023 відкладено розгляд справи №280/4554/23 на 14 серпня 2023 року.

14.08.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши думку сторін, суд встановив наступне.

Головним управлінням ДПС у Запорізькій області проведено фактичну перевірку магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 , про що складено акт від 06.03.2023 №275/08/01/07/09/ НОМЕР_1 .

У вказаному акті зафіксовано, що підприємець використовує працю двох найманих осіб, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які здійснювали розрахунки, виконували обов`язки продавців без оформлення трудових відносин.

Розглянувши справу про накладення штрафу на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Запорізькій області від 06.03.2023 року №275/08/01/07/09/ НОМЕР_1 щодо порушень ФОП ОСОБА_1 вимог ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413, Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці прийнято постанову № ДПС - ФС/10 від 23 травня 2023 року про накладення штрафу у розмірі 134 000, 00 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96) встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (пп.6 п.4 Положення №96).

Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання вимог посадових осіб Держпраці (Підпункт 54 пункту 4 Положення №96).

Як визначено п.7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується

Згідно із статтею 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 № 2694-XII, працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Згідно із пунктом 2 частини п`ятої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5067-VI, роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Статтею 24 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 24 Кодексу законів про працю України).

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 Кодексу законів про працю України визначено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509).

У пункті 1 та 2 Порядку № 509 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами третьою - сьомою статті 53 Закону України Про зайнятість населення .

Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі:

-рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

-акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису;

-акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників;

-акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування;

-акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Судом встановлено, що відповідачем прийнято постанову від 23.05.2023 за №ДПС-ФС/10 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на підставі акта (довідки) фактичної перевірки Головного управління ДПС у Запорізькій області від 06.03.2023, в якому зазначено, що під час перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 встановлено порушення частини першої та третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме допущення працівників до роботи без укладення трудового договору.

Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, має право здійснювати центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, а також фіскальні органи.

Податковим кодексом України передбачено право контролюючого органу (органів Державної фіскальної служби) проводити фактичну перевірку дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Пунктом 80.6 статті 80 Податкового кодексу України передбачено, що під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо).

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що Порядок №509 передбачає можливість розгляду справи та накладення на суб`єкта господарювання штрафу на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, в ході якої виявлено порушення законодавства про працю.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що самостійною підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю є також акт перевірки ДПС, її територіального органу.

Частиною восьмою статті 265 Кодексу законів про працю України визначено, що штрафи, зазначені в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути накладені центральним органом виконавчої влади, зазначеним у частині четвертій цієї статті, без здійснення заходу державного нагляду (контролю) на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації.

Зі змісту вказаної норми є можливим зробити висновок, що в останній використовується формулювання "може", що надає суб`єкту владних повноважень можливість на свій розсуд здійснювати власні активні дії. При цьому вказана норма не вказує про те, що тільки рішення суду є єдиним виключенням при накладенні штрафу без проведення перевірки, а також положення частини восьмої статті 265 Кодексу законів про працю України не забороняють накладати штрафи на підставі акта перевірки Державної податкової служби, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, як це передбачено Порядком №509.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 28 січня 2021 року у справі №380/1116/20 та від 29 вересня 2022 року у справі №460/3829/20.

Зважаючи на те, що в процесі перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 встановлено порушення позивачем вимог статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме допущення працівників до роботи без укладення трудового договору, що зафіксовано в акті фактичної перевірки Головного управління ДПС в Запорізькій області, які є підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про накладення штрафу є правомірною.

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено.

Щодо посилання позивача на те, що перед винесенням постанови відповідач не призначив та не провів інспекційне відвідування позивача, суд зауважує, що Порядком № 509 передбачено, що штрафи накладаються на підставі, в тому числі, акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю. При цьому, призначати інспекційні проведення перевірок на підставі акту фактичної перевірки територіального органу ДПС Порядок №509 не зобов`язує.

З урахуванням вищевикладеного та правових позицій Верховного Суду у справі №380/1116/20, акт фактичної перевірки від 06.03.2023 року № 275/08/01/07/09/ НОМЕР_1 з додатками є належною та самостійною підставою для накладення відповідачем на позивача штрафу за порушення законодавства про працю. А оскільки у ньому зафіксовано порушення позивачем вимог законодавства про працю, то у відповідача були всі підстави для застосування до нього штрафу відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.

Будь-яких доводів по суті виявлених порушень позивач не надав.

У рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав.

Тому, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, підстави для розподілу судових витрат у відповідності вимог ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (49107, м. Дніпро, вул. Армстронга Ніла, буд. 1Д, ) про визнання протиправною та скасування постанови, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 07.09.2023.

Суддя Л.Я. Максименко