Справа № 460/9049/23
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2023-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 вересня 2023 року м. Рівне №460/9049/23
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доТериторіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, в якому просив:

1) визнати протиправним:

-нарахування та виплату відповідачем позивачу з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року та з 01 січня 2015 року по 26 листопада 2015 року суддівської винагороди у розмірі 10-ти мінімальних заробітних плат;

-невиплату відповідачем позивачу вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку;

2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, виходячи із розміру 12-ти мінімальних заробітних плат, а з 01 сiчня 2015 року по 26 листопада 2015 року, виходячи з розмiру 15-ти мiнiмальних заробітних плат з врахуванням надбавки за вислугу років, з урахуванням уже виплаченої суддівської винагороди за цей період, з індексацією суддівської винагороди за весь час такоп невиплати до 01.01.2023;

3) зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу, як судді у відставці в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Мотивуючи вимоги позову ОСОБА_1 зазначав, що працював на посаді судді, в тому числі Дубенського міськрайонного суду, з 2004 року до виходу у відставку - 26.11.2015. Повідомляв, що у 2014 та 2015 роках його посадовий оклад виплачувався, виходячи із десяти мінімальних заробітних плат. Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018 положення ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 визнано такими, що не відповідають Конституції України та визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат". Оскільки, після прийняття зазначеного Рішення, відповідач не вчинив жодних дій на відшкодування завданої матеріальної шкоди, то просив зобов`язати здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди в судовому порядку. Крім того, з огляду на прийняття 15.04.2020 Конституційним Судом Рішення №2-р(ІІ)/2020, вважав порушеним своє право на отримання вихідної допомоги, як судді у відставці, в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 18.04.2023 відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві на позовну заяву від 21.04.2023, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначав на обґрунтування такої позиції про те, що ОСОБА_1 , перебуваючи у штаті Дубенського міськрайонного суду Рівненської області на посаді судді, з 01.01.2014 по 26.11.2015 отримував грошове утримання (заробітну плату) виходячи з посадового окладу на рівні 10 мінімальних заробітних плат, визначених законом у відповідні проміжки часу, та з урахуванням персональної надбавки за вислугу років. Відповідач вказував, що Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII, яким виключено ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Проте, пунктом 2 резолютивної частини означеного Рішення встановлено, що визнане неконституційним положення Закону втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відповідно, вихідна допомога при виході у відставку позивачеві не виплачувалась у повній відповідності до чинного на тай час законодавства. Також відповідач наголошував, що Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 на спірні правовідносини з 01.01.2014 до 26.11.2015 не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення. За наведеного, відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.

02.05.2023 до суду надійшла відповідь на відзив позивача, в якій ОСОБА_1 висловив свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає таке.

Судом встановлено і не є спірним у справі, що суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Дубенського міськрайонного суду Рівненської області з посади судді 26.11.2015, у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до наказу №54-К від 24.11.2015.

Відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №328 від 25.11.2015 його заробітна плата, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, становить 24804,00 грн., в тому числі оклад - 13780,00 грн., надбавка за вислугу років 80% - 11024,00 грн.

Розрахунковими листами за 2014 та 2015 рік підтверджено, що ОСОБА_1 отримував грошове утримання (заробітну плату), виходячи з посадового окладу на рівні 10 мінімальних заробітних плат, встановлених станом на 2014 та 2015 роки 12180,00 грн. та 13780,00 грн. відповідно.

Також в ході судового розгляду судом встановлено та підтверджено сторонами у справі, що вихідна допомога, як судді у відставці в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, позивачу не виплачувалась.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд керується наступним.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч.2, 3 ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (в первинній редакції), суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76-VIII (далі також - Закон України №76-VIII) внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI, а саме: у статті 129 у частині першій слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено.

У пояснювальній записці до проекту Закону України №76-VIII зазначено, що його прийняття обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих Законів України.

З 01.01.2015 частина 1 статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" діяла у такій редакції: суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України".

Отже, Законом України №76-VIII з 01.01.2015 зняті обмеження, встановлені частиною першою статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, щодо неможливості визначення іншими нормативно-правовими актами суддівської винагороди, з метою реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень ряду нормативних актів України, у тому числі положень статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус судді" від 07.07.2010 № 2453-VI.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено, що ряд нормативних актів України, у тому числі положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З 01.04.2015 Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI почав діяти у новій редакції, викладеній відповідно до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIII.

Відповідно до ч.3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції зазначеного Закону посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

30.09.2016 набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, згідно з ч.1 ст.135 якого суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За змістом пункту 22 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" цього ж Закону право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Пунктом 23 наведеного Розділу визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ.

За наведеного правового регулювання, суддівська винагорода повинна була нараховуватись і виплачуватись позивачу відповідно до приписів Закону України від "Про судоустрій і статус суддів" 07.07.2010 № 2453-VІ, частиною третьою статті 133 якого обумовлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Так, статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі: 1218 гривень; у погодинному розмірі - 7,3 гривні.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" обумовлено, що у 2015 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.

Зважаючи на викладене й установлені судом фактичні обставини, суд дійшов висновку про правомірність виплати позивачеві суддівської винагороди у 2014 і 2015 роках у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Що стосується покликань позивача на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018, яким, з-поміж іншого, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VІII, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Виключенням із указаного цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Тобто, зі змісту наведеної норми слідує, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Як зазначалось раніше (пункт 17 цієї постанови) Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 визнано такими, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) деякі положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI.

Пунктом 3 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційного Суду України визначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, дія частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VІII втратила чинність 04.12.2018.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо недоплати, на думку позивача, суддівської винагороди за 2014-2015 роки.

За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного Рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Відповідно, підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди з 01.01.2014 по 31.12.2014, виходячи із розміру 12-ти мінімальних заробітних плат, а з 01.01.2015 по 26.11.2015, виходячи із розміру 15-ти мінімальних заробітних плат (з урахуванням надбавки за вислугу років та індексації), у суду відсутні.

Позиція суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, наведеними у постановах від 23.01.2019 у справі №820/2462/17, від 25.07.2019 у справі №804/3790/17 та від 23.12.2019 у справі №814/1274/17.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо позовних вимог, які стосуються можливості виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, як судді у відставці в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, то суд зазначає таке.

Відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно з положеннями ст.120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ (в редакції, яка діяла на момент виходу позивача у відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади.

В Основному Законі України незалежність як складова конституційного статусу особи та її професійної діяльності визначена лише стосовно суддів і забезпечується, насамперед, особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади (пункт 27 частини першої статті 85, частини четверта, п`ята статті 126, частини третя, четверта статті 127, стаття 128, пункт 1 частини першої статті 131); забороною впливу на них у будь-який спосіб (частина друга статті 126); захистом професійних інтересів суддів (частина шоста статті 127); підкоренням суддів при здійсненні правосуддя лише закону (частина перша статті 129); особливим порядком притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (пункт 3 частини першої статті 131); державним фінансуванням та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів (частина перша статті 130); притягненням до юридичної відповідальності винних осіб за неповагу до суду і судді (частина п`ята статті 129); організацією державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей (частина сьома статті 126); здійсненням суддівського самоврядування (частина друга статті 130); забороною для професійних суддів належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (частина друга статті 127) (пункт 2.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому - у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (постанова Верховного Суду України №21-635а15 від 16.11.2015).

Разом з тим, в контексті встановлених обставин у справі та їх значення для вирішення спірних правовідносин суд вважає за доцільне звернути увагу на правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013, відповідно до якої вихідна допомога є разовою формою матеріальної допомоги при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим Парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України" від 27.03.2014 №1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014, було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а саме: виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII.

Проте, суд враховує, що пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 встановлено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Станом на час виходу позивача у відставку 26.11.2015, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ не передбачав виплати вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Таким чином, не виплачуючи ОСОБА_1 вихідну допомогу при його виході у відставку 26.11.2015, відповідач діяв у відповідності до чинного на тай час законодавства.

Крім того, суд зауважує, що судовим рішенням у справі №460/4899/20, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про стягнення невиплаченої суддівської винагороди (з її індексацією), як судді місцевого суду за період: з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року з доплатою за вислугу більше як 30 років - 70 відсотків; з 01 січня 2015 року по 26 листопада 2015 року з доплатою за вислугу більше 35 років - 80 відсотків, з 23 червня 2015 року шляхом списання коштів з розрахункового рахунку відповідача в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Рівненській області.

Таке рішення мотивоване саме неможливістю застосування рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 до спірних правовідносин щодо суддівської винагороди ОСОБА_1 за 2014-2015 роки.

Питання ретроспективного застосування рішень Конституційного Суду України, що стосується суддівської винагороди ОСОБА_1 , також було предметом судового розгляду в адміністративній справі №460/5261/20.

Тому, на переконання суду, аргументи позивача у даній справі дублюють вже відкинуті аналогічні аргументи в інших судових справах та є безпідставними.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

При цьому, суд враховує, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 07 вересня 2023 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області (вул. Симона Петлюри, буд. 10, м. Рівне, 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 26259988)

Суддя С.А. Борискін