Справа № 202/4863/23
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2023-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 вересня 2023 року м. Дніпросправа № 202/4863/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року (суддя Ісаєва Д.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу в місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення № 1 Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області (код підрозділу 1213) від 13.01.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни - громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання його покинути територію України у термін до 11.02.2023.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Представником позивача подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач дійсно документований паспортом громадянина НОМЕР_1 (тип Р), виданим консульством РФ у м. Харкові Україна 22.03.2019, та частину свого життя прожив у м. Ставрополі РФ. Проте, у жовтні 1997 року переїхав на постійне місце проживання до України, де проживає до теперішнього часу.

У 1997 році зустрівся з громадянкою України ОСОБА_2 , з якою перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, оскільки зареєструвати шлюб не мають можливості у зв`язку з тим, що органи РАЦС України вимагають довідку про відсутність укладеного шлюбу на території РФ, куди він не виїжджає.

Факт проживання з третьою особою підтверджується численними світлинами, які були долучені до позову в якості доказів на DVD-диску, медичними документами позивача. Також цей факт підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, складеним відносно третьої особи, та постановою про накладання адміністративного стягнення, якими притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що вона невжила заходів до забезпечення своєчасної реєстрації позивача.

Скаржник наголошує, що наприкінці 90-х років він вирішив припинити громадянство РФ і набути громадянство України, оскільки повертатися у РФ він не збирався, бо відчував свою духовну спорідненість з Україною, створив сімейні відносини. Крім того, за лінією своїй матері він є саме українцем, а сім`я його матері опинилась у РФ через сталінські репресії й примусове переселення українців на території Російської СРСР. Тобто, має відношення до України за кровним спорідненням.

З урахуванням рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2006 року у справі № 2о-57/06, встановленим є факт перебування скаржника на території України з жовтня 1997 року.

26.04.2018 скаржником було вчинено спробу припинити громадянство РФ. Проте, закінчити процедуру не зміг, оскільки у 2018 році у нього викрали сумку з документи, у зв`язку чим він був документований паспортом громадянина РФ 51№ НОМЕР_2 (тип Р), виданим консульством РФ у м. Харкові Україна 22.03.2019 року, з вимогою виїхати до РФ.

Після отримання документів, позивач, виїхав до РФ з метою припинити громадянство для набуття громадянства України. Проте, був вимушений повернутись до України.

У подальшому було впроваджено карантин через коронавірусну хворобу (COVID-19), а згодом РФ розпочала проти України повномасштабну війну.

Скаржник зазначає, що на тепер його життю та здоров`ю там загрожує небезпека, адже він багато років прожив в Україні, намагається весь цей час набути громадянства України та не відчуває ненависті до українців, а навпаки за стільки років вважає себе вже українцем, знає українську мову, розмовляє нею, знає та шанує українські традиції тощо.

Проте, відповідачем складено відносно нього та третьої особи протоколи про адміністративне правопорушення, винесено постанови про накладання адміністративного стягнення та прийнято оскаржене рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано скаржника покинути територію України у термін до 11.02.2023.

Скаржник наголошує, що за вимогами законодавства, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Обставини за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн визначені ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

На цей момент існує загальновідомий факт щодо війни, розпочатої російською федерацією проти України.

Відповідно до Заяви Генерального секретаря ООН Антоніа Гутерріша від 24.02.2022 «Ми є свідками військових дій Росії на території суверенної України такого масштабу, якого Європа не бачила десятиліттями... Захист цивільного населення має бути пріоритетом номер один... Необхідно дотримуватись міжнародного гуманітарного права та прав людини...».

06.02.2023 Генеральний секретар ОСОБА_3 підтвердив нову ескалацію війни, яку РФ веде проти України.

Скаржник зазначає, що загальновідомим також є факт нелюдського поводження силових структур РФ навіть до власних громадян, які висловлюються на захист громадян України та не підтримують війни РФ проти України.

Тобто, видворення скаржника до РФ, порушить його родинні зв`язки та може призвести до ув`язнення його за антивоєнну позицію щодо України та/або любов до українців, як нації, або ж може стати наслідком залучення його до участі у бойових діях на боці Росії, яку він вважає країною-агресором та не має бажання приймати участь вказаних подіях проти рідної йому України.

Крім того, організація об`єднаних націй вже неодноразово закликала всі країни учасниці об`єднання дозволити особам, які покидають країни з активними бойовими діями, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку ескалації насильства в країнах, де ведуться активні бойові дії. Організація об`єднаних націй не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам таких країн та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.

Зазначає, що ситуація в країні походження скаржника є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Також скаржник зазначає, що 21.06.2023 між ним та третьою особою був укладений шлюб у м. Прово округ Юта Сполучених Штатів Америки, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб, апостильованим відповідно до норм чинного законодавства, а також офіційним перекладом до вказаного свідоцтва, засвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренком P.O.

Таким чином, свідоцтво про шлюб між скаржником та третьою особою, видане Начальником канцелярії округу ОСОБА_4 , що має апостиль «Apostille» (Convention de la Haye du 5 octobre 1961), є доказом та підтвердженням, що станом на теперішній час між вказаними особами зареєстрований шлюб та створена повноцінна сім`я, передбачена нормами чинного Сімейного кодексу України.

Крім того, у відповідача відсутні підстави вважати скаржника асоціальною особою, а його видворення не буде таким, що вчинене в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, оскільки скаржник не створює своїм проживанням в Україні таких загроз. До кримінальної, адміністративної чи будь-якої іншої відповідальності Скаржник на території України не притягувався.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 , є громадянином Російської Федерації.

З доводів позивача вбачається наступне.

У жовтні 1997 року позивач переїхав на постійне місце проживання до України, цього ж року позивач зустрівся з громадянкою України ОСОБА_2 , з якою з того ж 1997 року вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, оскільки зареєструвати шлюб за законом вони не мають змоги у зв`язку з тим, що органи РАЦС України вимагають від позивача довідку про відсутність укладеного шлюбу на території РФ, куди він не виїжджає.

Наприкінці 90-х років позивач вирішив припинити громадянство РФ і набути громадянство України.

З метою отримання вказаної вище довідки позивач 23.01.1998 року видав нотаріально посвідчену довіреність на громадянина РФ ОСОБА_5 .

Втім, представнику отримати зазначену довідку не виявилось можливим, а сам позивач не виїжджав до РФ.

У зв`язку з зазначеним, наприкінці 2005 року позивач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2006 року у справі № 2о-57/06, яке набрало законної сили 14.04.2006 року, було встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з жовтня 1997 року.

26.04.2018 позивачем було вчинено спробу припинити громадянство РФ для набуття громадянства України у зв`язку з чим звернувся до Генерального консульства РФ у м. Харкові Україна, де було оформлено запит про перевірку наявності/відсутності громадянства РФ, проте, закінчити вказану процедуру позивач не зміг.

Як вказує позивач, у 2019 році він виїхав до РФ з метою припинити своє громадянство РФ та набуття громадянства України. Проте зробити це так і не зміг, у зв`язку з чим був вимушений повернутися до України.

13.01.2023 позивач звернувся до відповідача з метою оформлення документів на право проживання в Україні.

Матеріали справи свідчать, що 13.01.2023 відносно ОСОБА_1 головним спеціалістом Індустріального відділу у м. Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області Оленою Бойко було прийнято рішення № 1 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано Позивача покинути територію України у термін до 11.02.2023 року.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував, посвідками на тимчасове або постійне проживання не документувався, зареєстрованого шлюбу з громадянкою України не має. Матеріали даної справи не містять та позивачем не наведено доказів, що останній підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Також суд зазначив, що спірним рішенням про примусове повернення позивачу надано варіативність дій з метою залишення території України, зокрема виїхати або до країни походження (російської федерації), або до третьої країни. Позивач не вказує про наявність об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали його виїзд з території України до третьої країни. На час прийняття оскаржуваного рішення про примусове повернення позивач не має документів на право проживання в Україні.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Пунктом 6-10 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку;

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом.

Нелегальний мігрант іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України (пункт 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI).

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону № 3773-VI).

Частиною 1 статті 30 Закону № 3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

За приписами частини 1 статті 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Матеріали справи свідчать, що позивач здійснив в`їзд на територію України 21.07.2019 через КПП «Гоптівка», та з того часу з України не виїжджав.

Отже, з цього часу перебуває на території України без реєстрації і документів, що надають право на вказане перебування або проживання.

За встановлених обставин позивач є іноземцем, який хоч і законно прибув в Україну, але після закінчення визначеного нормами законодавства терміну перебування втратив підстави для подальшого перебування та ухиляється від виїзду з України, що відповідає ознакам статусу нелегального мігранта у розумінні пункту 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

13.01.2023 відносно ОСОБА_1 головним спеціалістом Індустріального відділу у м. Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області Оленою Бойко було прийнято рішення № 1 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 11.02.2023 року.

Підставою прийняття даного рішення слугував факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України.

Основними доводами, якими позивач, серед іншого, обґрунтовував протиправність оскаржуваного рішення є те, що міграційним органом не враховано обставин його сімейного стану, наявності в нього дружини, що має наслідком порушення права на повагу до його приватного і сімейного життя, визначеного статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач не надав обґрунтованих пояснень з приводу того, чому після законного прибуття в Україну у липні 2019 року по завершенню визначеного законодавством терміну перебування на території цієї країни позивач, не вживав належних заходів щодо легалізації свого проживання у цій країні. Тим більшого, позивачем не надано належних та допустимих доказів вживання таких заходів з 1997 року.

Суд не вбачає належних пояснень бездіяльності позивача щодо неоформлення документів, які дають право на законних підставах перебувати на території України, будь-якими поважними обставинами, які перешкоджали б йому з 2019 року та тим більше з 1997 року, звернутися із відповідними заявами до міграційних органів.

Також, як правильно зазначено судом першої інстанції, спірним рішенням про примусове повернення позивачу надано варіативність дій з метою залишення території України, зокрема виїхати або до країни походження (російської федерації), або до третьої країни. Позивач не зазначає про наявність об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали його виїзд з території України до третьої країни.

Враховуючи наведене, суд вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності обґрунтованих підстав для задоволення позову.

Аналогічний правовий підхід при вирішенні спорів цієї категорії викладений у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі № 522/24609/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 522/23067/17, від 25 листопада 2020 року у справі № 522/15129/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 522/11882/22.

Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Суд зазначає, що факт укладення шлюбу позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях. Крім того суд звертає уваг, що шлюб позивачем зареєстровано через шість місяців після прийняття оскаржуваного рішення відповідачем та після ухвалення рішення судом першої інстанції

Згідно з частиною 14 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

У частині чотирнадцятій означеної статті визначено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».

Суд також звертає увагу, що позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу позивача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу повернутися до своєї сім`ї.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 23 січня 2020 року у справі 343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18 та від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20.

Також, обставини перебування у фактичному шлюбі з 1997 року мали б бути підставою для своєчасних дій легалізації становища дружини позивача та у подальшому легалізації становища позивача, а не для обґрунтування неправомірності застосування процедури примусового повернення за встановлених обставин цієї справи.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 522/5683/22, від 27 квітня 2023 року у справа № 522/11882/22.

Також, враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18 та від 18.03.2021 у справі № 522/1441/18, відповідно до яких сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України. Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

У контексті наведеного колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Верховний Суд у своїх постановах за схожих правовідносин неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а).

Тож особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Суд також зауважує, що відповідачем не виносились рішення щодо заборони щодо подальшого в`їзду іноземця в Україну.

Отже, саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини, яка є громадянкою України, за обставин цієї справи, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції.

При цьому, з огляду на те, що на території України з 24.02.2022 триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, колегія суддів уважає, що здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення ефективного реагування держави на загрози її безпеці.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 522/5683/22.

Суд не приймає посилання скаржника на висновки судів першої та апеляційної інстанції у інших справах, оскільки обставини та підставі у вказаних рішеннях є відмінними від спірних правовідносин. Крім того, за частиною 4 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, с апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись ст.311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2023 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров