Справа № 580/5032/22
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/5032/22 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просить:

- визнати неправомірними дії відповідача про відмову в призначені пенсії за віком на пільгових умовах позивачу;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу з 17 лютого 2021 року пенсію за віком на пільгових умовах на підставі п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що враховуючи рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, в даному спірному випадку застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ, а не Закону № 1058-ІV, тому рішення відповідача про відмову у призначенні їй пенсії на пільгових умовах є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві №16 від 03.10.2022 про відмову у призначенні пенсії позивачу пенсії на пільгових умовах за віком на підставі пункту «а» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII:

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до пільгового стажу позивача, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, періоди її роботи з 13.02.1995 по 31.10.1996 та з 26.08.1997 по 04.05.2005 у ВАТ «Азот».

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача від 21.09.2022 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зарахувавши до пільгового стажу спірні періоди та у порядку, строк і спосіб, визначені законодавством, прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Доводи апеляційної скарги за своїм змістом дублюють доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву. Також апелянт заперечує проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно даних паспорта серії № НОМЕР_1 , виданий 09.07.2004, позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З трудової книжки НОМЕР_2 від 08.02.1995 вбачається, що у спірний період позивач з 13.02.1995 прийнята у відкрите акціонерне товариство «Азот» апаратником екстрагірування 5 розряду до цеху (К-1) капролактаму (наказ № 197 вк від 08.02.1995) та 04.05.2005 звільнена за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (наказ № 81 вк від 04.05.2005).

Згідно з довідкою ПАТ «Азот» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 801-58/230 від 27.09.2022 позивач працювала повний робочий день у ВАТ «Азот» з 13.02.1995 (наказ від 08.02.1995 № 197-ВК про прийняття на роботу) по 31.10.1996 (наказ від 11.11.1996 № 2198-ВК про тимчасове переведення на період простою виробництва капролактаму) (01 рік 06 місяців 23 дні); з 26.08.1997 (наказ від 27.08.1977 № 1496-ВК про переведення у зв`язку з пуском виробництва капролактаму) по 04.05.2005 (наказ від 04.05.2005 № 81-ВК про звільнення з роботи) (07 років 08 місяців 10 днів) на посаді апаратник екстрагування (цех К-1 виробництва капролактаму), що передбачено списком №1.

Відповідно до виписки з наказу-постанови від 31.05.1995 № 400-К (всі цехи), від 01.06.2000 № 460-К (всі цехи), від 29.08.2003 № 450/П-62 (цех К-1) ПАТ «Азот» про результати атестації робочих місць затверджено перелік робочих місць, робота на яких дає право для призначення пенсії на пільгових умовах за Списками №1 і №2, до яких віднесено за списком № 1 посаду апаратник екстрагування в цеху К-1 з виробництва капролактаму.

27.09.2022 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах, як працівниця, зайнята повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за Списком №1.

Відповідно до Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України, затверджених постановою правління Пенсійного фонду України № 25-1 від 16.12.2020, за принципом екстериторіальності виконавцем визначено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

За результатом розгляду заяви позивача від 27.09.2022 відповідач прийняв рішення №16 від 03.10.2022, яким відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи за Списком № 1 (10 років) та недосягненням пенсійного віку. У спірному рішенні відповідач зазначив, що загальний страховий стаж складає 21 рік 9 місяців 28 днів. В довідці від 27.09.2022 № 801-58/230, виданої ПАТ «Азот», зазначено періоди роботи з 13.02.1995 по 04.05.2005, робота на посаді апаратника екстрагування. Пільговий стаж за Списком №1 відсутній, оскільки пільгова довідка не відповідає додатку № 5. В пільговій довідці посилання про право підпису на підставі довіреності Голови Правління ПрАТ «Азот» від 30.12.2021 №500-08/81, але надано довіреність від 30.12.2021 № 500-08/80, яка діє по 31.12.2022, де зазначено іншу особу (право підпису пільгової довідки не відповідає довіреності від 30.12.2021 № 500-08/81).

Листом № 2300-0205-8/48599 від 10.10.2022 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повідомило позивача про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві рішення №16 від 03.10.2022 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Не погодившись з такою відмовою відповідача у перерахунку пенсії, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги виходив з того, що відповідачем протиправно було відмовлено відповідачу у здійснені перерахунок пенсії з врахуванням спірних періодів.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Статтею 8 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із абзацом першим частини першої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як передбачено частиною другою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до абзацу десятого частини третьої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за кожний повний рік стажу роботи (врахованого в одинарному розмірі) на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку із не досягненням заявницею 50 років на дату заяви, та у зв`язку із не зарахуванням періодів роботи згідно довідки №801-58/230 від 27.09.2022 з підстав того, що право підпису пільгової довідки не відповідає довіреності від 30.12.2021 №500- 08/81.

Таким чином, при перевірці правомірності дій відповідача, в ході розгляду даної справи належить встановити чи наявний у позивачки віковий ценз для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та чи підлягає включенню до пільгового стажу позивача період її роботи у ВАТ «Азот».

Згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_2 від 08.02.1995 вбачається, що у спірний період позивач з 13.02.1995 прийнята у відкрите акціонерне товариство «Азот» апаратником екстрагірування 5 розряду до цеху (К-1) капролактаму та 04.05.2005 звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно приписів Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що трудова книжка позивача містить належні записи, що засвідчують період її роботи у ВАТ «Азот», перейменованого у ПАТ «Азот», у періоди з 13.02.1995 по 04.05.2005 на посадах, що передбачені Списком №1.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 13.06.2019 в справі №195/443/17 та від 22.05.2018 в справі №683/977/17, право на зарахування до стажу для призначення особі пільгової пенсії підтверджується зокрема відомостями трудової книжки.

Також згідно правових висновків Верховного Суду у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17 та від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Позивачем, при зверненні із заявою про призначення пенсії надано довідку ПАТ «Азот» № 801-58/230 від 27.09.2022 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, з якої вбачається, що позивач працювала повний робочий день у ВАТ «Азот» з 13.02.1995 по 31.10.1996 (01 рік 06 місяців 23 дні); з 26.08.1997 по 04.05.2005 (07 років 08 місяців 10 днів) на посаді апаратник екстрагування (цех К-1 виробництва капролактаму). У довідці вказано, що позивач виконувала роботи з ведення та обслуговування технологічних процесів в цеху К-1 з виробництва капролактаму, що передбачено Списком №1.

Крім того, згідно з випискою з наказу-постанови від 31.05.1995 № 400-К (всі цехи), від 01.06.2000 № 460-К (всі цехи), від 29.08.2003 № 450/П-62 (цех К-1) ПАТ «Азот» про результати атестації робочих місць затверджено перелік робочих місць, робота на яких дає право для призначення пенсії на пільгових умовах за Списками №1 і №2, до яких віднесено за списком № 1 посаду апаратник екстрагування в цеху К-1 з виробництва капролактаму.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявними матеріалами справи підтверджується наявність пільгового стажу роботи позивача за роботами за Списком №1 у періоди з 13.02.1995 по 31.10.1996 та з 26.08.1997 по 04.05.2005 у ВАТ «Азот», перейменованого у ПАТ «Азот», у зв`язку із чим позивачка має більш як 9 років пільгового стажу, тобто більш ніж достатній пільговий стаж за роботами по Списку №1, як одну із умов, що надає право для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, який у відповідності до вимог Закону №1058 має складати не менше 7 років 6 місяців на визначених роботах.

Таким чином відповідач протиправно не зарахував зазначений період роботи позивача у ВАТ «Азот» до пільгового стажу.

З огляду на подання позивачем до відповідача трудової книжки, із належними записами у ній, а також уточнюючу довідку та виписку з наказу, які підтверджують пільговий характер роботи позивача, відповідач мав надати оцінку їх відомостям за зазначений період в контексті наявності права на зарахування зазначеного періоду до пільгового стажу позивача.

Посилання відповідача на те, що у довідці ПАТ «Азот» № 801-58/230 від 27.09.2022 право підпису пільгової довідки не відповідає довіреності від 30.12.2021 № 500-08/81, як на підставу відмови у зарахуванні спірного періоду до пільгового стажу позивача, є безпідставним, з огляду на наступне.

Довідка ПАТ «Азот» №801-58/230 від 27.09.2022 в повному обсязі підтверджує відомості трудової книжки позивача про період її роботи, та підтверджує право позивача на пенсію за списком №1.

Порядок №637 доповнено формою довідки (додаток №5) згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 920 від 05.07.2006, тобто законодавством затверджено, що зразок довідки повинен містити підписи керівника, начальника відділу кадрів та головного бухгалтера.

З зазначеної довідки вбачається, що вона підписана в. о. директора департаменту з управління персоналом і соціальних питань, головним бухгалтером та начальником відділу кадрів. При цьому, в. о. директор департаменту з управління персоналом і соціальних питань підписав довідку на підставі довіреності Голови Правління ПрАТ «Азот» № 500-08/81 від 30.12.2021.

Порядком № 637 не передбачає обов`язку заявника надавати документи, на підставі яких пенсійний орган при розгляді питання щодо призначення пенсії мав би встановити право підпису, зокрема, в даному випадку справжність підпису в. о. директора департаменту з управління персоналом і соціальних питань, якою підписана довідка.

При цьому, відсутність довіреності Голови Правління ПрАТ «Азот» № 500-08/81 від 30.12.2021 та надання натомість довіреності від 30.12.2021 № 500-08/80, яка уповноважує іншу особу на вчинення певний дій, не може слугувати самостійною та достатньою підставою для неврахування періодів роботи позивача до її пільгового стажу з огляду на їх підтвердження відомостями трудової книжки позивача та уточнюючою довідкою та може вважатися формальною підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, згідно з п. 2 Порядку № 637 у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

У спірних правовідносинах відповідачі не перевірили показами свідків свої сумніви у достовірності отриманих від позивачки документів.

За таких обставин довідка ПАТ «Азот» № 801-58/230 від 27.09.2022 не суперечить вимогам законодавства.

У спірних правовідносинах, довідка ПАТ «Азот» № 801-58/230 від 27.09.2022 в повному обсязі підтверджує відомості трудової книжки позивача про періоди її роботи, та підтверджує право позивача на пенсію за Списком №1, у зв`язку із чим зазначені підстави можуть вважатися формальною підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Щодо обставини не досягнення позивачем пенсійного віку (50 років), необхідного для призначення пенсії за віком.

03.10.2017 Верховна Рада України ухвалила Закон № 2148-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-I, який містить пункт 1 частини другої статті 114 такого змісту:

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення на пільгових умовах» мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б-г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б-г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам;

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 Конституційного Суду України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік для жінок у 45 років, тоді як другий - у 50 років.

Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин, то оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

За такого правового регулювання та встановлених обставин, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 відмова відповідача в призначенні позивачу, яка на час звернення до пенсійного органу досягла 45 років, за наявності необхідного стажу, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею 50-річного пенсійного віку, визначеного пунктом 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.

Враховуючи зазначене вище, твердження відповідачів про те, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення Закону № 1058-IV від 09.07.2003, як пізніше прийнятого акта є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача №16 від 03.10.2022 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком за Списком №1 є протиправним і підлягає скасуванню, тому позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Враховуючи встановлені в ході розгляду даної справи обставини та положення статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пунктів 1, 3, 20 Порядку №637, оскільки факт роботи позивача на посадах, що дає право на пенсію на пільгових умовах у вказані вище періоди підтверджується належними доказами, наявні підстави для зобов`язання відповідача зарахувати їх до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що для повного та належного захисту прав позивача, наявні підстави зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві області повторно розглянути заяву позивача від 27.09.2022 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та у порядку, строк і спосіб, визначені законодавством, прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, враховуючи, що саме цей територіальний орган Пенсійного фонду прийняв спірне рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу за результатами розгляду її заяви.

Щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частин першої, шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини третьої статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС).

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано: копію договору №64 від 13.10.2022 про надання правової допомоги, акт № 28 від 20.10.2022 прийому наданих послуг до договору про надання правової допомоги № 64 від 13.10.2022, квитанцію № 28 від 20.10.2022 про оплату за надання юридичних послуг у сумі 5 000,00 грн та копію ордера серії ЧК №000561від 05.03.2014.

З наданого представником позивача акту № 28 від 20.10.2022 прийому наданих послуг до договору про надання правової допомоги № 64 від 13.10.2022 вбачається, що адвокат Манзар Т.В. надала позивачу такі юридичні послуги: правова консультація, вивчення матеріалів справи та підготовка позовної заяви. Обсяг наданих послуг складають 2 (дві) години 30 хв. з яких на надання юридичної консультації витрачено 30 хв., вивчення матеріалів справи 30 хвилин, на складання позовної заяви 1 година 30 хв. Розмір адвокатського гонорару за годину роботи, погодженої сторонами становить 2000,00 грн. Загальна вартість наданих послуг становить 5 000,00 грн.

Однак слід зазначити, що такі послуги, як: надання консультацій та вивчення матеріалів справи, не є самостійними послугами, а є складовими підготовки справи до розгляду.

На підставі викладених доказів колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн є документально підтвердженим та доведеним, у зв`язку із чим підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Колегія суддів зазначає, що розмір витрат на правову допомогу у 2000 грн є більш ніж співмірним предмету даного спору та його складності, а також у повній мірі відповідає обсягу наданих адвокатом послуг.

Колегія суддів наголошує, що апеляційна скарга відповідача повністю дублює відзив на позовну заяву, тобто в ній не наведено норм законодавства, які порушені чи не враховані судом першої інстанції, не спростовано викладену у рішенні суду правову позицію та не спростовано доводів позивача, які стали підставою для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось позивачем в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких