Справа № 380/23358/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/23358/21 пров. № А/857/3594/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року (ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Кедик М. В.) в адміністративній справі № 380/23358/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просив:

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 606,80 грн, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він 31.12.2014 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. На виконання рішення суду від 14.05.2021 у справі № 380/3095/21 йому 26.11.2021 виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 15 399,79 грн. Отже, період затримки розрахунку при звільненні склав з 01.01.2015 по 25.11.2021. При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період відповідач не сплатив.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто із військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період 21.05.2015 по 25.11.2021 у сумі 15 358 (п`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят вісім) гривень 68 копійок.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 992,40 грн судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила військова частина НОМЕР_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин справи. Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що прийняття командиром військової частини НОМЕР_1 наказу про виключення позивача зі списків особового складу не призвело до його звільнення з лав Збройних Сил України та, як наслідок, виникнення у військової частини НОМЕР_1 обов`язку щодо проведення з останнім повного розрахунку при звільненні, а є лише реалізацією законодавчо визначеного механізму щодо переведення військовослужбовця на іншу посаду. Звертає увагу на те, що оскільки військова частина НОМЕР_1 не звільняла позивача з військової служби, розрахунок при звільненні не здійснювала, відтак суд першої інстанції безпідставно застосував до відповідача ст. 117 КЗпП.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.05.2015 № 115 (по стройовій частині), капітана ОСОБА_1 , офіцера відділення по роботі з особовим складом, призначеного наказом начальника Генерального штабу 4 Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 30.04.2015 № 224 на посаду офіцера відділення по роботі з особовим складом, вважати таким, що справи та посаду здав та вибув до нового місця служби - у військову частину НОМЕР_2 АДРЕСА_1 . 20.05.2015 виключити зі списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення.

При цьому з позивачем не проведено розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14.05.2021 у справі № 380/3095/21 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в повному обсязі за період з січня 2013 року по грудень 2014 року включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з січня 2013 року по грудень 2014 року включно з урахуванням виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в повному обсязі за період з 01.06.2015 по 02.09.2020 включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2015 по 02.09.2020 включно відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, з урахуванням виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Нараховану на виконання рішення суду індексацію грошового забезпечення в розмірі 15 399,79 грн відповідачем виплачено 26.11.2021.

Оскільки, як вважав позивач, з ним було несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, а саме відповідач протиправно не виплатив індексацію грошового забезпечення, останній звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача йому не було виплачено всі належні суми, чим порушено вимоги частини першої статті 116 КЗпП України, відтак позивач набув право на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

При цьому суд керувався тим, що сума середнього заробітку за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби становить 396 865,08 грн. Разом з тим, суд вважав, що в порівнянні із виплаченою сумою грошового забезпечення у розмірі 15 339,79 грн, суму у розмірі 396 865,08 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 15 358,68 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються нормами спеціальних актів, зокрема Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 тощо.

Проте вказані нормативно-правові акти не містять норм щодо строків розрахунку при звільненні, щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Варто зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

З урахуванням зазначеного, а також того, що спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17 та від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З аналізу зазначених законодавчих норм видно, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З наведеного видно, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Враховуючи зазначене, а також те, що при звільненні позивача з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні, позивач набув право на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України.

Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В свою чергу, визначаючи розмір відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.05.2015 № 115 (по стройовій частині) капітана ОСОБА_1 з 20.05.2015 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ).

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).

Відповідно до п. 1 Порядку № 260 цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Цей Порядок розроблено відповідно до Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і «Про донорство крові та її компонентів» та постанов Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей», від 15 червня 1994 року № 414 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», від 11 серпня 1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах», від 22 грудня 1995 року № 1037 «Про надбавки до посадових окладів осіб, зайнятих на шифрувальній роботі», від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Дія цього Порядку (крім розділів II, V, VI, IX, XII, XVI-XXIV) поширюється на військовослужбовців, умови виплати грошового забезпечення для яких встановлено іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 7 Порядку № 260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.

Отже, припинення правових відносин щодо проходження публічної служби та нарахування грошового забезпечення між військовослужбовцем та військовою частиною відбувається не лише у зв`язку із звільненням з військової служби, але і при переведенні для подальшого проходження до іншої військової частини. Це підтверджується і наведеними вище нормами Порядку № 260, згідно яких військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення.

Після переведення до іншої військової частини, у військовослужбовця виникають відповідні правовідносини із новою військовою частиною, яка несе відповідальність виключно в межах нарахованого нею грошового забезпечення, виплата якого здійснюється в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновків про те, що військова частина НОМЕР_1 20.05.2015 повинна була здійснити виплату грошового забезпечення позивачу у повному обсязі.

Як уже встановлено, на виконання рішення суду від 14.05.2021 у справі № 380/3095/21 відповідачем була нарахована та виплачена 26.11.2021 позивачу індексація грошового забезпечення в сумі 15 339,79 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Отже, строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 21.05.2015, оскільки відповідальність за порушення вищенаведених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат, а, відповідно, останнім днем належного розрахунку слід вважати саме 25.11.2021.

Таким чином, місцевим судом вірно встановлено, що затримка розрахунку при звільненні становить період з 21.05.2015 по 25.11.2021 (2381 календарних дні).

Крім того, судом першої інстанції правильно застосовано ст.27 Закону України «Про оплату праці» та положення Порядку №100 при обрахунку середньоденного грошового забезпечення та враховано наявні у матеріалах справи відомості про грошове забезпечення позивача, згідно з якими за два останні повні місяці перед звільненням позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 5083,60 грн за березень 2015 року та 5083,60 грн за квітень 2020 року, що в сукупності становить 10167, 20 грн,, та обраховано середньоденне грошове забезпечення у розмірі 166,68 грн (10167, 20 грн. (розмір грошового забезпечення за березень-квітень 2020 року) / 61 (кількість календарних днів у березні-квітні 2020 року).

Колегія суддів також вважає правильними висновки суду попередньої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку становить 396 865,08 грн (середньоденний заробіток 166,68 грн Х 2381 (число календарних днів за період з 21.05.2015 по 25.11.2021).

Разом з тим, при вирішенні цієї справи, суд першої інстанції в повній мірі застосував принцип співмірності з урахуванням таких обставин як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо та визначив розмір середнього заробітку за час невчасного розрахунку при звільненні - 15358,68 грн, що складає 3,87 % від суми 396 865,08 грн (15339,79 грн (сума індексації, яку виплачено позивачу) / 396 865,08 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) *100 = 3,87 %).

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законим, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року в адміністративній справі № 380/23358/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин