Справа № 158/2719/23
Суддя: Корецька В. В.
Дата ухвалення: 2023-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 158/2719/23
Провадження № 2-а/0158/76/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 вересня 2023 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області у складі:
головуючого судді Корецької В.В.
за участю секретаря Процик Л.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача Воробей П.О.
представника відповідача Іванова С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці у режимі відеоконференції справу за адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове видворення за межі території України, -
в с т а н о в и в :
Громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове видворення з України.
Позовні вимоги мотивує тим, що через побоювання стати жертвою переслідувань у зв`язку із своїми політичними переконаннями повязаними із участю у акціях протесту проти диктаторського режиму путіна, прибув до України шукати захисту.
Пізніше, живши в Україні, після початку повномасштабного вторгнення рф, пішов служити в ТРО Київської області, де знаходився від лютого 2022 року по червень 2022 року, а потім з серпня 2022 року по березень 2023 року приймав участь в бойових діях на території Донецької, Луганської та Харківської областях в складі добровольчого формування.
Зазначив, що рішенням відповідача від 05.07.2023 року його вирішено примусово видворити за межі України та на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.07.2023 року, з метою забезпечення видворення за межі України його затримано та поміщено до Волинського ПТПІ.
Також вказав, що він звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС України, однак на даний час рішення не прийнято.
З врахуванням наведеного, беручи до уваги те, що він безпосередньо брав участь у визволені земель України, в країні його походження він може бути підданий катуванню, нелюдському поводженню, тюремному ув`язненню, а тому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 05.07.2023 року про примусове його видворення за межі України.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.08.2023 року відкрито провадження у даній справі.
28.08.2023 року від відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, згідно якого рішення про примусове видворення за межі України від 05.07.2023 року відносно ОСОБА_1 прийнято у відповідності до вимог законодавства України, останнього затримано при спробі перетину кордону зі Словацькою Республікою. Разом з тим, також зазначено, що надана позивачем довідка ДФТГ від 07.01.2023 року та контракт добровольця не відповідають дійсності, оскільки 04.11.2022 року було розформовано добровольчі формування та ОСОБА_2 , особа яка укладала контракт з позивачем, на той момент була мобілізована до лав ЗСУ. На підставі наведеного у задоволенні позовних вимог просив відмовити.
У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги, кожен зокрема, підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову посилаючись на обставини, які були викладені у відзиві на позовну заяву.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку.
Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в України а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Постановою КМУ від 17 червня 2022 року № 692 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з Російською Федерацією» згідно п. 2 на період до припинення дії Угоди, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, відповідно до статті 6 такої Угоди зупинити дію статей 1 і 2 Угоди в частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України без віз на підставі документів, зазначених у пунктах 2, 3, 4, 6 і 8 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, наведеного в Додатку 1 до Угоди. Згідно п. 6 ця постанова набрала чинності з дня її опублікування, а саме з 18.06.2022 року, та застосовується з 1 липня 2022 року.
Судом встановлено, що 04.07.2023 року о 18 год. 50 хв. на околиці населеного пункту Сіль Ужгородського району Закарпатської області, на відстані 2000 м. до лінії державного кордону був виявлений та затриманий ОСОБА_1 під час спроби незаконного перетину державного кордону в пішому порядку з України в Словацьку Республіку, поза встановленими пунктами пропуску.
Рішенням начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Чоп) Цапюком Р. від 05.07.2023 року вирішено примусово видворити з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.10-11/.

У своєму позові позивач зазначає, що вищевказане рішення про його примусове видворення є протиправним та таким, що винесене із порушенням вимог чинного законодавства.

Частиною 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено: «Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.»

Отже, вказаною нормою статті встановлено, що рішення про примусове видворення з України іноземця приймається, якщо особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України.

У судовому засіданні також встановлено, що позивач ОСОБА_1 у 2021 році незаконно перетнув державний кордон з російської федерації в Україну у межах Харківської області в обхід пунктів пропуску у зв`язку з відсутністю у нього паспортного документу для виїзду за кордон.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-УІ особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким, чином суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 , будучи громадянином російської федерації, що підтверджується громадянським паспортом, порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців на території України, прибувши на територію України незаконно поза пунктом пропуску ще в 2021 році в статусі нелегального мігранта, та в порушення імперативних вимог ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-УІ, що не дає альтернативи вибору поведінки потенційного заявника, не звернувся невідкладно (без зволікань) з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 вперше звернувся до УДМС України у Волинській області зі зверненням від 17.07.2023 року (через 2 роки від дати прибуття в Україну, і після його затримання), у відповідь на яке відповідач з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян» роз`яснив офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Порушення приписів законодавства України, а саме звернення до компетентних державних органів із зверненням за захистом із значним зволіканням у часових проміжках, на думку суду є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Дане рішення суду повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 14.03.2018 № 820/1502/17, та у постанові від 30.01.2020 № 826/10336/18 (К/990133669/19), де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим».

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки позивач, зловживаючи процедурою міжнародного захисту з метою легалізації перебування на території України, вперше звернувся через значний проміжок часу нелегального перебування (більше як 2 роки), ОСОБА_1 повинен нести відповідальність за порушення правил перебування в Україні.

Відтак, аргументи сторони позивача щодо розповсюдження на позивача дії Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не відповідають фактичним обставинам справи та не є підставою для визнання рішення про примусове видворення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни незаконним.

При цьому суд зауважує, що фактично під час усієї дії на території України правового режиму воєнного стану, державні установи, у тому числі структурні підрозділи ДМС України, здійснювали свої повноваження.

В ході розгляду справи судом також не було встановлено існування обставин, визначених положеннями ч. 8 ст. 26 та ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якими визначено виключний перелік обставин за наявності яких до іноземця чи особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення.

Разом з тим, суд не бере до уваги пояснення ОСОБА_1 про участь у лавах ЗСУ, довідку №070123_2 від 07.01.2023 року та контракт добровольця ТРО від 24.08.2022 року виходячи з наступного.

Відповідно до листа Добровольчого батальйону ОУН від 06.07.2023 року, ДФТГ м. Києва №25 «ОУН» було розформоване 04.11.2022 року на виконання п. 37 Наказу №327 від 04.11.2022 року «Про звільнення командирів та розформування добровольчих формувань міста Києва»; громадянин рф ОСОБА_1 не є резидентом України, отже контракт з ним не міг бути оформлений. Усі підписані контракти бійців передавались до ВЧ НОМЕР_2 , якій підпорядковувалося ДФТГ м. Києва №25 «ОУН», на підставі контрактів ВЧ надавала бійцям посвідчення добровольця ТРО встановленого зразка.

Також неможливість офіційного укладення контракту з іноземцем визначено в Законі України «Про основи національного спротиву», у якому відповідно до п.п.1 п. 1 ст. 1 зазначено, що доброволець Сил ТРО ЗСУ громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил ТРО ЗСУ.

При цьому, варто зазначити, що на момент підписання довідки №070123_2 від 07.01.2023 року, ДФТГ м. Києва №25 «ОУН» було розформоване, а особа, яка видала його - командир ОСОБА_2 на той момент був мобілізованим до лав ЗСУ.

Окрім того, суд також враховує, що позивача ОСОБА_1 було затримано 04.07.2023 року у межах прикордонної смуги на відстані 2000 м. у якого було виявлено та вилучено грошові купюри іноземної валюти (євро, злоті, рублі), топографічну карту «Закарпатська область», радіостанцію, мікрофон до радіостанції, зарядний пристрій до радіостанції, зарядний пристрій для акумуляторних батарей, мультитул з функцією пласкогубців, ніж розкладний, два ліхтарики, балончик аерозольний перцевий.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких правових підстав для задоволення позову громадянина російської федерації ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове видворення за межі території України.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 77, 79, 241-246, 288, 293, 295 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог громадянина російської федерації ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування рішення про примусове видворення за межі території України - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач громадянин російської федерації ОСОБА_1 , місце перебування АДРЕСА_1 .

Представник позивача Воробей Петро Олексійович, адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України, адреса: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача Іванов Сергій Васильович, робоча адреса: м. Чоп, вул. Головна, 55а, Закарпатської області.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька