Справа № 160/5466/23
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2023 року Справа № 160/5466/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рищенка А.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
21.03.2023 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахуванні та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року проходження служби у Головному управлінні Національної поліції України;
- зобов?язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, а саме нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року проходження служби у Головному управлінні Національної поліції України в Дніпропетровські області, за період з 12 квітня 2021 року по 17 жовтня 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 у розмірі 100 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач був звільнений зі служби в Національній поліції України. Однак, як зазначає позивач, при його звільненні зі служби індексація грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року відповідачем виплачена йому не була, а була зарахована на його банківський рахунок лише 17.10.2022 року. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки відповідач повинен був розрахуватися з ним у день його звільнення у відповідності до вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, тому вважає, що, оскільки невиплата індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року у день його звільнення сталася з вини відповідача, останній зобов`язаний виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено ч.1 ст.117 КЗпП України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 відкрито провадження у справі №160/5466/23 та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
13.04.2023 від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що ГУНП в Дніпропетровській області на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 у справі №160/5738/22 нарахувало та виплатило позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017, що склала 3324,54 грн. Разом з тим, розрахована позивачем загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 100 000,00 грн. є не співмірною встановленому розміру заборгованості 3375,17 грн., яка не була виплачена позивачу під час проходження служби.
Згідно положень ст. 262 КАС України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області та відповідно до витягу з наказу №165 о/с від 12.04.2021 позивача звільнено зі служби в поліції.
При цьому, за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 у справі №160/5738/22 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року індексації грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року індексацію грошового забезпечення, з урахуванням проведених виплат, відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення суду відповідачем 17.10.2022 було виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 у сумі 3324,54 грн.

Позивач, вважаючи, що усі належні йому виплати при звільненні виплачено відповідачем несвоєчасно у порушення вимог ст.116 КЗпП України, звернувся з даним позовом та просить визнати таку бездіяльність протиправною та, відповідно, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому коштів при звільненні зі служби в поліції за період з 12.04.2021 по 17.10.2022 у сумі 100 000,00 грн., згідно до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом положень частини 10 статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон України «Про Національну поліцію»), до гарантій професійної діяльності поліцейського віднесено право поліцейського на своєчасне і в повному обсязі отримання грошового забезпечення та інших компенсаційних виплат відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Згідно з частин 1, 2 статті 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України №988 від 11.11.2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова №988) визначено, що Національна поліція з метою організації своєї діяльності фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України інших джерел, не заборонених законом, а також забезпечує ефективне і цільове їх використання.

Відповідно до пункту 1 Постанови №988, грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Частиною 5 статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Право позивача на виплату індексації його грошового забезпечення встановлено у рішенні суду по справі №160/5738/22.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України (тут і далі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства слідує, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року по справі №320/1263/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обставина невиконання відповідачами відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України в частині щодо виплати всієї суми належного позивачеві при звільненні грошового забезпечення підтверджена рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 у справі №160/5738/22, яке набрало законної сили.

Не проведення з вини відповідача розрахунку із позивачем у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати останньому його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 12.04.2021 по 17.10.2022.

Враховуючи, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується звільнення позивача зі служби в поліції саме 12.04.2021 та проведення остаточного розрахунку з ним на виконання рішення суду у справі №160/5738/22 лише 17.10.2022, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України та допущено протиправну бездіяльність через не здійснення нарахування і виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки такого розрахунку при звільненні за період з 12.04.2021 по 17.10.2022.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Поряд з цим, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Верховного Суду, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.

Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову у справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідні висновки корелюються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, у якій, зокрема, зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16) і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, для відступлення від яких не вбачається правових підстав, суд уважає, що при розгляді цього спору слід застосувати принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відтак, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд має встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум і правильну суму, яка була несвоєчасно виплачена позивачеві, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У даному випадку судом встановлено, що розмір усіх належних позивачеві при звільнені сум становить 105 841,10 грн. із розрахунку: 102 516,56 грн. + 3 324,54 грн., з яких:

- 102 516,56 грн. нарахована позивачеві при звільненні з 12.04.2021 сума, яка не була спірною;

- 3 324,54 грн. нарахована позивачеві на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 у справі №160/5738/22 сума грошового забезпечення, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів на картковий рахунок позивача 26.12.2022 року.

Отже, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 105 841,10 грн. (100%), з яких 3 324,54 грн. (3,1%) нарахована на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 у справі №160/5738/22 сума грошового забезпечення, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів на картковий рахунок позивача 17.10.2022.

При цьому, обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом та визнається учасниками справи, позивач звільнений зі служби 12.04.2021, відтак, при визначенні середньоденного грошового забезпечення позивача враховується грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два повних календарних місяця проходження військової служби, тобто за лютий 2021 року та березень 2021 року, яке складало: грошове забезпечення за лютий 2021 року 14 261,78 грн. та грошове забезпечення за березень 2021 року 13 411,88 грн., отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача розраховується наступним чином: (14 261,78 грн. + 13 411,88 грн.) / 59 діб (кількість днів в лютому та березні 2021 року) = 469,05 грн., що також підтверджується наданою відповідачем довідкою від 19.05.2023 №18/3605.

Судом також встановлено, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 12.04.2021 по 17.10.2022 становить 554 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 259 853,70 грн., виходячи із наступного розрахунку (469,05 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 554 (кількість днів затримки з 12.04.2021 по 17.10.2022).

Водночас, суд звертає увагу, що у порівнянні із нарахованою та виплаченою позивачеві сумою грошового забезпечення в розмірі 3 324,54 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 259 853,70 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму просточеної виплати грошового забезпечення позивача.

При цьому, як зазначено судом вище, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, бо синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначено вище, у даному випадку загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 105 841,00 грн., з яких 102 516,56 грн. нарахована позивачеві при звільненні зі служби 12.04.2021 сума, яка не була спірною; 3 324,54 грн. нарахована позивачеві на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 у справі №160/5738/22 сума грошового забезпечення, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів на картковий рахунок позивача 17.10.2022. Відтак, розмір невиплачених своєчасно сум грошового забезпечення 4 424,54 грн. (нарахованого на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.08.2022 у справі №160/5738/22) від розміру всіх належних позивачеві при звільненні сум (105 841,00 грн. (100%)) становить 3,1%.

Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виплати грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі №160/5738/22) становить 259 853,70 грн.

Відтак, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь з ГУ НП в Дніпропетровській області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме розмірі 8 055,46 грн. із розрахунку (3,1% від 259 853,70 грн.).

Аналогічна правова позиція щодо обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висловлена Верховним Судом у постановах від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи викладене у сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахуванні та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року проходження служби у Головному управлінні Національної поліції України.

Зобов?язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, а саме нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року проходження служби у Головному управлінні Національної поліції України в Дніпропетровські області, за період з 12 квітня 2021 року по 17 жовтня 2022 року в сумі 8 055,46 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. 295 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А. Ю. Рищенко