Справа № 420/9554/20
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2023-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/9554/20

Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М. Дата і місце ухвалення: 19.06.2023р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

при секретарі Юраш К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 31.01.2023р., просив суд стягнути з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури матеріальну шкоду, завдану ОСОБА_1 окремим положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, у вигляді недоотриманої частини заробітної плати в розмірі, визначеному за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року в сумі 3153729,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у період з 15.07.2015р. нарахування та виплата заробітної плати позивача в органах прокуратури здійснювалися Одеською обласною прокуратурою не у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, а відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ застосовуються в порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Однак, у зв`язку з прийняттям КСУ вказаного рішення перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 не здійснено, чим спричинено останньому матеріальну шкоду в розмірі 3 153 729,74 грн. (сума заробітної плати, яка недорахована та недовиплачена Одеською обласною прокуратурою у зв`язку із нарахуванням її на підставі неконституційного Закону).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 19.06.2023р. з ухваленням по справі нового судового рішення - про задоволення його позову у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням позивача на те, що він не наполягає на необхідності застосування Рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020р. до правовідносин, які виникли до моменту його ухвалення. В позовній заяві ОСОБА_1 акцентував увагу на необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 152 Конституції України, якою визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тобто, спірні правовідносини стосуються відшкодування шкоди, яка була завдана застосуванням до ОСОБА_1 положень закону, які були визнані неконституційними у встановленому порядку. Фактично судом першої інстанції необґрунтовано ототожнено два різні юридичні терміни, а саме: «неконституційність нормативно-правового акту» та «втрата чинності нормативно-правовим актом». Пункт 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині щодо регулювання порядку і розміру заробітної плати прокурорів Кабінетом Міністрів України, є неконституційним з часу його ухвалення, тобто з 01.07.2015р. Факт втрати вказаною нормою чинності не впливає на його неконституційність до дати визнання цього факту Конституційним Судом України.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 застосуванням до нього окремих положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020р., є належним чином у даній справі встановленим та підтверджено допустимим доказом висновком експерта №21-2294/2295 від 31.12.2021р.

Державна казначейська служба України подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Казначейство повинно нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади або уособлювати Державу або Державний бюджет України. Казначейство жодних прав та інтересів ОСОБА_1 не порушувало, не вступало з ним у правовідносини, у зв`язку з чим покладення судом на Казначейство будь-якої відповідальності буде свідчити про не правильне вирішення спору. Крім того, з огляду на те, що ОСОБА_1 не пройшов атестацію на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019р. №113-ІХ та його не було переведено з посади прокурора регіональної прокуратури на посаду прокурора обласної прокуратури, тому на нього не розповсюджуються положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ щодо визначення розміру посадового окладу, премій та надбавок обласної прокуратури.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з липня 2011 року ОСОБА_1 працював в органах прокуратури на різних посадах.

Наказом прокурора Одеської області №793к від 29.04.2020р. ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури.

17.05.2020р. ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Одеської області із інформаційним запитом щодо надання розрахункових листів по заробітній платі за період з 2014 року по 2020 рік включно.

22.05.2020р. ОСОБА_1 отримав відповідь від прокуратури Одеської області з копіями розрахункових листів, відповідно до яких посадовий оклад у 2014-2020 рр. складав: 2014 рік - 1597,00 грн.; 2015-2016 рр. - 3098,00 грн.; 2017-2018 рр. - 7750,00 грн.; 2019-2020 рр. - 5730,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020р. по справі №420/4196/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021р., визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Одеської області №793к від 29.04.2020р., поновлено ОСОБА_1 на посаді та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Зазначені судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у справі №420/4196/20 в подальшому було скасовано постановою Верховного Суду від 20.10.2021р., з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

З матеріалів справи, також, вбачається, що 16.09.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Одеської обласної прокуратури з інформаційним запитом щодо надання інформації за період з 15.07.2015р. по 30.04.2020р. чи здійснювалися нарахування та виплата заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» або ж чи відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а також чи здійснювався перерахунок заробітної плати у зв`язку з прийняттям 26.03.2020р. рішення Конституційного Суду України у справі №6-р/2020 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Листом від 23.09.2020р. Одеська обласна прокуратура повідомила ОСОБА_1 , що нарахування заробітної плати здійснювалося відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505, підстави для перерахування заробітної плати за період з 15.07.2015р. по теперішній час відсутні в силу абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 19.09.2019р. №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури».

Вважаючи, що з 15.07.2015р. нарахування та виплата заробітної плати мало бути здійснено у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», а не відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду, в якому зазначив, що йому спричинено матеріальну шкоду, завдану окремим положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, у вигляді недоотриманої частини заробітної плати в сумі 3153729,74 грн., яка підлягає стягненню з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку, що позивачу правомірно нараховувався та виплачувався посадовий оклад за спірний період, розмір якого обчислювався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, як це було передбачено положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України. Що ж до посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), то суд першої інстанції, з посиланням на ст.152 Конституції України, зазначив, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, втратила чинність 26 березня 2020 року.

Також, суд першої інстанції не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за період з 26 березня 2020 року до липня 2020 року, зазначивши, що у вказаний період позивач працював у прокуратурі Одеської області, яка реорганізовувалась, а не у Одеській обласній прокуратурі, відтак і обчислення його заробітної плати правомірно здійснювалось у цей період відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, що узгоджується із приписами п.3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

14.10.2014р. було прийнято Закон України №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015р.

Відповідно до ч.1 ст.81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці (ч.2 ст.81 Закону №1697-VII).

Згідно ч.3 ст.81 Закону №1697-VII посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом (ч.4 ст.81 Закону №1697-VII).

Таким чином, починаючи з 15.07.2015р. відбулися поетапні зміни в оплаті праці працівників прокуратури, збільшувались розміри посадових окладів працівників прокуратури.

Відповідно до положень ст.ст. 8, 13 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995р. №108/95-ВР умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частиною дев`ятою статті 81 Закону №1697-VII визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, що кореспондується із положеннями ст.ст. 89 і 90 вказаного Закону.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010р. №2456-VI будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Законом України від 28.12.2014р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (набрав чинності з 01.01.2015) внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» якого доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру», частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - постанова КМУ №505) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці (п.6 постанови КМУ №505).

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 14.10.2014р.) доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом. Відповідні дії не були вчинені Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру», що узгоджується із постановами Верховного Суду від 18.03.2020р. по справі №0640/3667/18 та від 07.05.2020р. по справі №802/1179/16-а.

Вищенаведені правові норми, станом на час виникнення спірних правовідносин неконституційними не визнавались. Таким чином, у 2015 - 2019 роках норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовувались в порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України №505 з дотриманням Закону №79-VIII, а не статтею 81 цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зокрема, пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 у справі №1-223/2018 (2840/18), втратила чинність 26.03.2020р. та, відповідно, саме з цього часу положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, застосуванню відповідачем не підлягають.

Колегія суддів звертає увагу, що зазначене рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 не впливає на спірні правовідносини до 26.03.2020р., які виникли до його прийняття, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, що кореспондується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 27.10.2020р. по справі №826/18228/16, від 23.01.2019р. по справі №820/2462/17, від 04.06.2020р. по справі №818/45/16, від 14.09.2021р. у справі №320/1874/19, від 19.10.2022р. у справі №420/11227/20, від 21.12.2022р. у справі №160/2091/21, від 19.06.2023р. у справі №420/7448/21.

Зазначене рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення даного рішення, у зв`язку з чим, на час виникнення спірних правовідносин, а саме в період з 15.07.2015р. по 25.03.2020р., положення зазначеної норми були чинними та підлягали застосуванню відповідачем.

Апелянт стверджує, що він не наполягає на необхідності застосування Рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020р. до правовідносин, які виникли до моменту його ухвалення. В позовній заяві ОСОБА_1 акцентував увагу на необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 152 Конституції України, якою визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тобто, спірні правовідносини стосуються відшкодування шкоди, яка була завдана застосуванням до ОСОБА_1 положень закону, які були визнані неконституційним у встановленому порядку.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано ст. 22 Цивільного кодексу України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч.1 ст.1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачем ставиться питання про відшкодування завданої шкоди у вигляді невиплаченої заробітної плати у повному обсязі, що, на його думку, і є збитками у вигляді упущеної вигоди (матеріальною шкодою).

Колегія суддів зазначає, що встановлення відшкодування матеріальної шкоди, що фактично означає відповідальність суб`єкта владних повноважень, не можливе без встановлення причинно-наслідкового зв`язку між неконституційністю норми закону (окремих положень) і шкодою, заподіяною особі.

Одночасному врахуванню підлягають положення ч.2 ст.19 Конституції України, згідно яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, враховуючи, що у спірний період нарахування позивачу заробітної плати відбувалось на підставі чинних норм законодавства, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про заподіяння відповідачем йому матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, яка підлягає стягненню на його користь.

Щодо правовідносин між сторонами, які виникли після прийняття рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020, зокрема, щодо нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 у вигляді посадового окладу за період з 26.03.2020р. по липень 2020 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019р. (далі - Закон №113-ІХ, набрав чинності 25.09.2019р.), до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Дія цього пункту не поширюється на випадок, передбачений підпунктом 4 пункту 21 цього розділу.

Вищевказані норми Закону №113-ІХ неконституційними не визнавались.

Відповідно до п.4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».

Відповідно до наказу Генерального прокурора №351 від 23.12.2019р. днем початку роботи Офісу Генерального прокурора визначено 02 січня 2020 року. Вказаний наказ опублікований в газеті «Голос України» №248, 24.12.2019р.

Відповідно до наказу Генерального прокурора №414 від 08.09.2020р. днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11 вересня 2020 року. Вказаний наказ опублікований в газеті «Голос України» №164, 09.09.2020р.

Судом першої інстанції встановлено та апелянтом не заперечується, що ОСОБА_1 подав заяву про намір пройти атестацію, тобто ним вказано про своє волевиявлення про переведення на посаду прокурора в обласну прокуратуру, однак атестацію пройдено не успішно, що й стало підставою для його звільнення з посади прокурора та з органів прокуратури.

Таким чином, у спірний період (з 26 березня по липень 2020 року) обласні прокуратури не розпочали свою роботу, позивач не був переведений у встановленому порядку до Одеської обласної прокуратури, а тому оплата його праці здійснювалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012р., що узгоджується із приписами п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, який був та є чинним, у встановленому законом порядку неконституційним не визнавався.

Висновки колегії суддів в цій частині узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11.08.2022р. у справі №120/3931/21-а, від 08.09.2022р. у справі №360/931/21, від 06.10.2022р. у справі №420/20711/21, від 10.11.2022р. у справах №160/2916/21, №160/10050/21, №420/20708/21, від 24.11.2022р. у справі №440/7526/21, від 27.02.2023р. у справі №560/17162/21, від 19.06.2023р. у справі №420/7448/21.

Що ж до посилань апелянта на висновок експерта №21-2294/2295 від 31.12.2021р., яким, за твердженнями ОСОБА_1 підтверджено заподіяння відповідачем йому матеріальної шкоди на суму 3153729,74 грн., то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки згідно вказаного висновку зазначена сума є різницею між нарахованою та виплаченою ОСОБА_1 сумою заробітної плати за спірний період на підставі постанови КМУ №505 та сумою заробітної плати, розрахованої на підставі ст.81 Закону №1697-VII.

При цьому, зазначений висновок експерта жодним чином не спростовує висновку суду про правомірність нарахування відповідачем позивачу заробітної плати за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року на підставі постанови КМУ №505, який, до того ж, узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду.

Також, колегія суддів зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, у вигляді недоотриманої заробітної плати за період після рішення Конституційного Суду України, тобто після 26 березня 2020 року, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі щодо оплати праці і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

А відтак, вказана позивачем сума недоотриманої частини заробітної плати 3153729,74 грн. не є матеріальною шкодою, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.05.2023р. по справі №420/24821/21.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для їх задоволення.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції від 19.06.2023р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 05 вересня 2023 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук