Справа № 816/2167/18
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 р. Справа № 816/2167/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2023, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 24.04.23 по справі № 816/2167/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, в якій просила суд:

- встановити судовий контроль за виконанням рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 у справі № 816/2167/18;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати у десятиденний строк Полтавському окружному адміністративному суду звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 у справі № 816/2167/18.

В обґрунтування вказаної заяви зазначила, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 по справі № 816/2167/18 станом на дату подання даної заяви залишається невиконаним, а саме, відповідач не здійснив належним чином, у спосіб передбачений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2022 № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV), розрахунок сум пенсій за період з 31.07.2017 по 31.05.2021, що підлягає виплаті позивачці на виконання судового рішення, зокрема, не проведено індексацію та компенсацію втрати частини доходів за період боргу на момент нарахування на 01.06.2021 відповідно до Закону № 1058-ІV.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2022 по справі № 816/2167/18 відмовлено у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобов`язання вчинити певні дії.

18 травня 2022 року представником позивача повторно надано заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року подання заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобов`язання вчинити певні дії визнано зловживанням процесуальними правами позивача.

Заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

На зазначену ухвалу представником позивача 28.07.2022 подано апеляційну скаргу.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2023 по справі № 816/2167/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2022 по справі № 816/2167/18 скасовано.

Справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 у справі № 816/2167/18 відмовлено у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобов`язання вчинити певні дії.

Представник позивача, не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 у справі № 816/2167/18, встановити судовий контроль за виконанням рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 у справі № 816/2167/18 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати у десятиденний строк звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 у справі № 816/2167/18.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що в ухвалі від 24.04.2023 суд першої інстанції помилково дійшов висновку про виконання відповідачем переважної частини рішення від 21.08.2023, не дослідивши при цьому належним чином обставини щодо не проведення відповідачем індексації та компенсації втрати частини доходів за період з 31.07.2017 по 31.05.2021, на момент нарахування 01.06.2021.

Також зауважив, що не отримував пояснень відповідача, які покладено судом в основу оскаржуваної ухвали, у зв`язку з чим, був позбавлений можливості надати свою оцінку вказаним поясненням та подати відповідь на них.

Наполягав, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 все ще залишається невиконаним належним чином, зокрема, відповідачем протиправно не проведено індексацію та компенсацію втрати частини доходів на несвоєчасно виплачену пенсію за період з 31.07.2017 по 31.05.2021 на момент нарахування боргу 01.06.2021.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом розгляду даної заяви є встановлення факту нарахування та виплати позивачу індексації та компенсації втрати частини доходів, на що було наголошено у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року.

Відповідачем до суду першої інстанції надані письмові пояснення разом із доказами, відповідно до яких встановлено, що нарахування індексації та компенсації втрати частини доходів проведено Управлінням з виплати пенсій.

Суму компенсаційної виплати (індексації та компенсації втрати частини доходів) у розмірі 2242,00 грн перераховано на банківський рахунок позивачки 19 березня 2019 року.

Даний факт підтверджується розпорядженням Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (Шевченківський район), відповідно до якого проведено індексацію і компенсацію втрати частини доходів, розрахунком суми компенсаційної виплати ОСОБА_1 на виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року в розмірі 2242,00 грн та доказами перерахування суми у розмірі 2242,00 грн на рахунковий рахунок позивача.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача, поданої в порядку ст. 382 КАС, суд першої інстанції виходив з відсутності з боку ГУПФУ в Полтавській області злісного ухилення від виконання судового рішення від 21 серпня 2018 року у справі № 816/2167/18.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Приписами статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На виконання приписів статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

В абзаці третьому пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у від 30 червня 2009 року №16-рп/2009).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

На підставі аналізу ст.ст.3, 8, ч.ч.1, 2 ст.55, ч.ч.1 та 2 ст.129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

У справі Сорінг проти Об`єднаного Королівства від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України.

З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (частина 8 статті 382 КАС України).

Крім того, відповідно до частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, приписами статей 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Колегією суддів встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 31 липня 2017 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн.

Зазначене судове рішення набрало законної сили 16 жовтня 2018 року.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що на підтвердження обставин щодо виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 відповідачем надано до матеріалів справи розпорядження Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 19.11.2018 разом з розрахунком компенсації виплати ОСОБА_1 станом на січень 2019 року, відповідно до яких сума індексації та компенсації втрати частини доходів становить 2242,00 грн.

Копією Витягу № 3: список № 3 підтверджено перерахування вказаної суми на рахунковий рахунок позивача 19.03.2019.

Разом з цим, відповідачем, на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2018 року не нараховано індексацію та компенсацію втрати частини доходів за період з 01.02.2019 по 31.05.2021, тобто, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження подальших дій відповідача, спрямованих на повне виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018.

З наведеного слідує, що наданими відповідачем до матеріалів справи доказами не підтверджується виконання відповідачем рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 по справі № 816/2167/18 в повному обсязі.

Колегія суддів наголошує, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист, отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Слід зауважити, що норми ст. ст. 382, 383 КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Разом з цим, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали суду від 24.04.2023 обставини виконання (невиконання) судового рішення (періоду за який здійснено нарахування та виплата індексації та компенсації втрати частини доходів позивача), судом не досліджені у повній мірі та належна оцінка їм не надавалася, незважаючи на доводи представника позивача, викладені у заяві, та позицію Другого апеляційного адміністративного суду, викладену в постанові від 07.02.2023.

Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення судового контролю, суд першої інстанції фактично обмежився посиланням на те, що діях відповідача відсутні факти злісного ухилення від виконання судового рішення від 21.08.2018 у справі № 816/2167/18. Однак, на думку колегії суддів вказаний висновок є передчасним, ухваленим з порушенням норм процесуального права, без встановлення обставин виконання (невиконання) судового рішення.

При цьому колегія суддів зазначає, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі № 800/320/17 сформульовано правовий висновок про можливість встановлення судового контролю, передбаченого ст. 382 КАС України, після прийняття кінцевого рішення у справі.

Слід зазначити, що часткове виконання судового рішення, без подальших дій з боку відповідача, спрямованих на повне його виконання, жодним чином не свідчить про неможливість застосування заходів судового контролю, в порядку визначеному ст. 382 КАС України та не може бути підставою для відмови у її задоволенні в розумінні вказаної статті.

Суд апеляційної інстанції враховує, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18 та від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19.

В контексті вищевказаного слід зазначити, що встановлення судового контролю, є правом, а не обов`язком суду, однак, задля того, щоб відмовити в його встановленні, суд має перевірити належним чином доводи заявника, викладені в його заяві та навести підстави для висновку про відмову в задоволенні заяви, поданої у порядку ст. 382 КАС України, чого у даній справі судом зроблено не було.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до статті 320 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приписами статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Враховуючи викладене, ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 по справі № 816/2167/18 підлягає скасуванню з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апелянта про встановлення судового контролю за виконанням рішення та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 у справі № 816/2167/18, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки відповідно до частини 1 статті 382 КАС України саме суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 326-329, 353, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 по справі № 816/2167/18 - скасувати.

Прийняти постанову, якою справу № 816/2167/18 направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішенням суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій