Справа № 160/1279/23
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2023 року Справа № 160/1279/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Савченко А.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач 25.01.2023 р. звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у позбавленні його належного грошового забезпечення та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити йому виплату безпідставно утриманого з нього грошового забезпечення в сумі 72 672,90 грн.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що позивач у вересні-жовтні 2022 року не отримав належні йому виплати орієнтовно за серпень-вересень 2022 року. Як йому усно повідомили у військовій частині, позбавлення виплат відбулось внаслідок наявності у ОСОБА_1 дисциплінарного та/або адміністративного стягнення, ймовірно, за розпивання алкогольних напоїв.
У подальшому позивач отримав інформацію, що наявні накази командира військової частини про самовільне залишення ОСОБА_1 військової частини.
Позивач не погоджується із вказаними діями відповідача та зазначає, що алкогольні напої не розпивав, самовільно частину не залишав, належні докази протилежного відсутні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Цією ухвалою суд вирішив витребувати у Військової частини НОМЕР_1 :
- належним чином завірені копії документів, на підставі яких ОСОБА_1 позбавлено грошового забезпечення (належним чином завірені копії висновку службового розслідування з усіма додатками, наказів про проведення службового розслідування, про застосування дисциплінарних стягнень, про позбавлення матеріальних заохочень з усіма додатками тощо);
- надати докази про розмір грошового забезпечення позивача та розмір його складових за період, починаючи з дати, коди позивача було позбавлено частини виплати.
Крім того, суд запропонував позивачу уточнити позовні вимоги, вказавши період, протягом якого він просить здійснити йому виплату грошового забезпечення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 р. розгляд справи за вказаною позовною заявою вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Цією ухвалою суд також вирішив витребувати у Військової частини НОМЕР_1 :
- належним чином завірені копії документів, на підставі яких ОСОБА_1 позбавлено грошового забезпечення (належним чином завірені копії висновку службового розслідування з усіма додатками, наказів про проведення службового розслідування, про застосування дисциплінарних стягнень, про позбавлення матеріальних заохочень з усіма додатками тощо);
- надати докази про розмір грошового забезпечення позивача та розмір його складових за період, починаючи з дати, коди позивача було позбавлено частини виплати.
Крім того, суд запропонував позивачу уточнити позовні вимоги, вказавши період, протягом якого він просить здійснити йому виплату грошового забезпечення.
11 квітня 2023 року від відповідача надійшов відзив, в якому, він заперечуючи проти позовних вимог просить відмовити у задоволенні позову.
Відповідач зазначив, що самовільне залишення ОСОБА_1 військової частини підтверджується актом службового розслідування, до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани. Вживання алкогольних напоїв підтверджується актом медичного огляду, до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани.
Вказані обставини слугували підставою для невиплати частини грошового забезпечення.
Усною ухвалою суду 18.05.2023 р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, з занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу №160/1279/23 до судового розгляду по суті на 08.06.2023 р.
08 червня 2023 р. у судове засідання сторони не з`явились, за письмовим клопотанням позивача про відкладення розгляду справи суд відклав розгляд справи на 29.06.2023 р.
У судовому засіданні 29.06.2023 р., в яке з`явився позивач, суд, з метою отримання пояснень представника позивача щодо періодів, за які не виплачено частину грошового забезпечення позивачу, ухвалив відкласти розгляд справи на 11.07.2023 р.
До суду 05.07.2023 р. від відповідача надійшли клопотання про повернення до підготовчого провадження та про зміну предмету позову.
В обґрунтування вказаного клопотання зазначено, що виникла необхідність уточнення позовних вимог, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що грошове забезпечення позивача нараховувалось в поточному місяці за попередній місяць, а тому утримання грошового забезпечення відбулось за серпень та вересень 2022 р.
Також, позивач подав клопотання про зміну предмета позовних вимог, відповідно до якого просить суд визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у позбавленні його належного грошового забезпечення та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити йому нарахування і виплату безпідставно утриманого з нього грошового забезпечення за серпень і вересень в сумі 72 672,90 грн.
В судовому засіданні 11.07.2023 р. оголошено технічну перерву, після закінчення перерви сторони не з`явились, суд ухвалив продовжувати розгляд справи у письмовому провадженні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 р. у задоволенні клопотань позивача про повернення до підготовчого провадження та про зміну предмету позову у справі № 160/1279/23 відмовлено.
Під час розгляду справи у письмовому провадженні суд встановив, що згідно з даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.07.2023 р., сформованого за запитом суду, у вказаному реєстрі наявна така інформація щодо військової частини ВЧ НОМЕР_1 : в графі «Актуальний стан на фактичну дату та час формування: скасовано».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 р. суд вирішив повернутись до з`ясування обставин у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 р. суд вирішив витребувати у Військової частини НОМЕР_1 :
- пояснення та докази на підтвердження факту наявності, чи відсутності у Військової частини НОМЕР_1 зареєстрованого статусу юридичної особи;
- пояснення щодо того, якої саме інформації про юридичну особу ВЧ НОМЕР_1 стосується запис «скасовано» у графі «актуальний стан на фактичну дату та час формування», що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
14 серпня 2023 р. та 30 серпня 2023 р. від відповідача на виконання ухвали від 20.07.2023 р. надійшов супровідний лист та копія довідки № 77/22 з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої ВЧ НОМЕР_1 зареєстрована 29.10.1997 р.
Даних про припинення юридичної особи ВЧ НОМЕР_1 у вказаній довідці немає.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
Суд дійшов висновку про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
У постанові Верховного Суду від 05.09.2022 р. у справі №1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) висловлено позицію, що у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджено, що сержант ОСОБА_1 відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.05.2022 р. № 114 був зарахований до списків особового складу військової частини.
Згідно з витягом з наказу від 09.07.2022 р. № 175 наказано, зокрема, сержанта ОСОБА_1 вважати таким, що з 09.07.2022 р. прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з відповідним посадовим окладом; виплачувати щомісячну премію в максимальному розмірі від встановленого посадового окладу; виплачувати надбавку за особливості проходження служби в мінімальному розмірі 65% від встановленого посадового окладу, окладу за військове звання та надбавку за вислугу років.
14 серпня 2022 року від командира 2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 надійшла доповідь про самовільне залишення місця несення служби військовослужбовцем за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 сержантом ОСОБА_1 .
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.08.2022 р. №214 вважати таким, що вибув з пункту постійної дислокації та таким, що самовільно залишив військову частину в пункті постійної дислокації сержанта ОСОБА_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2022 року № 5106 Про призначення службового розслідування наказано в термін до 30.08.2022 р. провести службове розслідування по факту самовільного залишення частини 14.08.2022 р. ОСОБА_1
16 серпня 2022 року від командира 2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 надійшла доповідь про самовільне залишення місця несення служби військовослужбовцем за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 сержантом ОСОБА_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2022 року № 215 наказано вважати сержанта ОСОБА_1 , який 14.08.2022 р. самовільно залишив військову частину, таким, що 16.08.2022 р. повернувся до розташування військової частини в пункт постійної дислокації.
28 серпня 2022 року від командира 2 запасної роги військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 надійшла доповідь про самовільне залишення місця несення служби військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 сержантом ОСОБА_1 .
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2022 р. № 228 вважати таким, що вибув з пункту постійної дислокації та таким, що самовільно залишив військову частину в пункті постійної дислокації сержанта ОСОБА_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.08.2022 року №5947 «Про призначення службового розслідування» наказано в термін до 13.09.2022 р. провести службове розслідування по факту самовільного залишення частини 28.08.2022 р. ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 самостійно повернувся до місяця несення служби 2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , що підтверджується «Доповіддю по факту повернення на службу військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_1 » від 02.09.2022 року вх. № 3645.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2022 року № 231 наказано вважати сержанта ОСОБА_1 , який 27.08.2022 р. самовільно залишив військову частину, таким, що 31.08.2022 р. повернувся до розташування військової частини в пункт постійної дислокації.
Згідно з поясненнями командира 3 взводу 2 запасної роти старшого лейтенанта ОСОБА_3 , 14.08.2022 р. під час ранкового шикування та перевірки особового складу виявлено відсутність сержанта ОСОБА_1 16.08.2022 р. сержант ОСОБА_1 самостійно повернувся до розташування підрозділу.
Згідно з поясненнями офіцера резерву 2 запасної роти старшого лейтенанта ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час ранкового шикування та перевірки особового складу виявлено відсутність сержанта ОСОБА_1 16.08.2022 р. сержант ОСОБА_1 самостійно повернувся до розташування підрозділу
Згідно з поясненнями командира 3 взводу 2 запасної роти старшого лейтенанта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 під час перевірки наявності особового складу виявлено неадекватну поведінку та алкогольне сп`яніння сержанта ОСОБА_1 . Під час його транспортування для освідчення, він втік з автомобіля і зник, пошуки не дали позитивного результату
Згідно з поясненнями офіцера резерву 2 запасної роти старшого лейтенанта ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 під час перевірки наявності особового складу виявлено неадекватну поведінку та алкогольне сп`яніння сержанта ОСОБА_1 . Під час його транспортування для освідчення, він втік з автомобіля і зник, пошуки не дали позитивного результату.
Згідно з поясненнями сержанта ОСОБА_1 від 12.09.2022 р. він самовільно покинув розташування підрозділу 2 запасної роти з 14.08.2022 р. по 16.08.2022 р., «був випивший, відмітив день шахтаря».
Згідно з поясненнями сержанта ОСОБА_1 від 12.09.2022 р. він самовільно покинув розташування підрозділу 2 запасної роти з 28.08.2022 р. по 30.08.2022 р., у зв`язку з сімейними проблемами.
Представник позивача звернувся із адвокатським запитом б/н та б/д до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив надати інформацію про те, на якій підставі ОСОБА_1 не виплачено належне грошове забезпечення та надати копії відповідних документів.
Листом від 12.09.2022 р. № 2324/ФЕС на адвокатський запит помічник командира вч НОМЕР_1 надав відповідь, що сержант ОСОБА_1 самовільно залишав військову частину. Відповідно до телеграми Міністра оборони України від 23.06.2022 р. № 912/з/29 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військову частину за місяць, у якому здійснено порушення.
Згідно з актом медичного огляду 18.09.2022 р. черговим фельдшером солдатом ОСОБА_5 оглянуто сержанта ОСОБА_1 , встановлено наявність похитування, присутність запаху алкоголю з рота, тремтіння пальців рук, порушення артикуляції, висновок: «Алкогольне сп`яніння?».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2022 р. № 8431 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовців 2 запасної роти» 18.09.2022 р. сержант ОСОБА_1 виконував обов`язки військової служби у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим йому оголошено сувору догану та наказано не виплачувати премію та додаткову винагороду за вересень 2022 р. в повному обсязі.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2022 р. № 9414 було призначене службове розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини 14.08.2022 р.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2022 р. № 9416 було призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини 28.08.2022 р.
На запит адвоката від 04.11.2022 р. № 313 КП «Новомосковська ЦРЛІЛ» відповіла листом від 16.11.2022 р. № 921, що ОСОБА_1 у вересні 2022 р. освідування на предмет алкогольного/наркотичного сп`яніння не проводилось.
Актом службового розслідування (від 04.12.22 р. вх. № 4766) встановлено, що 14.08.2022 року від командира 2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 надійшла доповідь про самовільне залишення місця несення служби військовослужбовцем за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 сержантом ОСОБА_1 .
На момент проведення службового розслідування сержант ОСОБА_1 самостійно повернувся до місця несення служби 2 запасної роги військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , що підтверджується Доповіддю по факту повернення на службу військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_1 вх.№2871 від 17.08.2022 року та підтверджується письмовими поясненнями самого ОСОБА_1 .
Після повернення до місця несення служби 2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , сержант ОСОБА_1 в письмових поясненнях визнав, що самовільно залишив військову частину, бо на той час вирішував свої побутові проблеми. Сержант ОСОБА_1 під підпис ознайомився з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №5106 від 16.08.2022 року Про призначення службового розслідування. Рапорт на відпустку для вирішення будь-яких побутових проблем сержант ОСОБА_1 не подавав. З ніякими проханнями до командирів не звертався. Свою провину сержант ОСОБА_1 визнав у повному обсязі.
Актом службового розслідування (вх.№4765 від 04.12.22р.) встановлено, що 28.08.2022 року від командира 2 запасної роги військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 надійшла доповідь про самовільне залишення місця несення служби військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 сержантом ОСОБА_1 .
На момент проведення службового розслідування сержант ОСОБА_1 самостійно повернувся до місяця несення служби 2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , що підтверджується «Доповіддю по факту повернення на службу військовослужюовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_1 » вх. №3645 від 02.09.2022 року та підтверджується письмовими поясненнями самого ОСОБА_1 .
Після повернення до місяця несення служби 2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , сержант ОСОБА_1 , в письмовому поясненні визнав, що самовільно залишив військову частину, бо на той час дійсно перебував у стані алкогольного сп`яніння. Сержант ОСОБА_1 під підпис ознайомився з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №5947 від 30.08.2022 року «Про призначення службового розслідування». Свою провину сержант ОСОБА_1 визнав у повному обсязі.
Рішенням командира військової частини НОМЕР_1 про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності чи інші заходи впливу за результатами службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2022 року № 5106 Про призначення службового розслідування: за самовільне залишення розташування підрозділу па порушення вимог ст. 11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2 абзацу 1, 5 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, притягнути сержанта ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України - «Сувора догана»; вирішено не виплачувати премію за серпень 2022 р. у повному обсязі, не виплачувати відповідний відсоток премії за листопад 2022 р., не виплачувати додаткову винагороду у повному обсязі за серпень 2022 р.

Представник позивача направив до військової частини НОМЕР_1 претензію від 19.12.2022 р. з проханням виплатити 72672,90 грн. невиплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення.

Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо позбавлення премії та додаткової винагороди, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до пункту 2-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок виплати премії військовослужбовцям передбачений розділом XVI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженим наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 р. № 260.

Відповідно до пунктів 5, 6 розділу XVI Наказу №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, в таких випадках:

за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення;

за вживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Як свідчать встановлені у цій справі обставини, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 14 по 16 серпня 2022 року самовільно залишав військову частину та перебував в стані алкогольного сп`яніння, що також підтвердив власними письмовими поясненнями.

Крім того, ОСОБА_1 самовільно залишав військову частину у період з 28 по 31 серпня 2022 року.

Зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2022 року № 231 вбачається, що ОСОБА_1 , який 27.08.2022 р. самовільно залишив військову частину, повернувся до розташування військової частини в пункт постійної дислокації лише 31.08.2022 р., тобто в кінці місяця, що унеможливили невиплату премії саме у цьому місяці.

У зв`язку з вказаною обставиною, відповідач правомірно здійснив утримання премії за наступний місяць, тобто за вересень 2022 р.

Отже, встановлені у цій справі обставини, згідно з пунктом 5 розділу XVI Наказу №260, є підставою для невиплати премії військовослужбовцю.

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем з ОСОБА_1 правомірно та обґрунтовано утримано у вересні-листопаді суми виплаченої за попередні місяці премії.

Щодо позовних вимог в частині оскарження позбавлення позивача додаткової винагороди суд зазначає таке.

Як встановлено, у вересні та жовтні 2022 р. ОСОБА_1 не виплачено грошову винагороду до рівня 30000 грн.

Фактичною підставою для не виплати позивачу премії та додаткової винагороди за стали факти вживання позивачем алкогольних напоїв та самовільне залишення військової частини.

Так, на час спірних правовідносин, за змістом абзацу 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.

Це означає, що якщо особа мала статус військовослужбовця та у вказаний період діяв воєнний стан, ця особа має право на отримання додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць.

Також передбачено, що виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Проте, ця норма є імперативною для командирів (начальників), а не такою, що встановлює дискреційні повноваження діяти на сласний розсуд.

Це означає, що за наявності визначених підстав для виплати додаткової винагороди, у командира виникає обов`язок, а не право, видати відповідний наказ для реалізації права особи на таку допомогу.

Отже, вирішуючи питання щодо встановлення додаткової винагороди, командир керується положеннями законодавства, а не власним розсудом.

Таким чином, у разі встановлення судом наявності права особи у спірний період на отримання додаткової винагороди, той факт, що командир військової частини не видав відповідний наказ, означає для суду наявність підстав для зобов`язання відповідача виплатити додаткову винагороду.

Суд звертає увагу, що позбавлення грошової винагороди не може бути обґрунтовано положеннями пункту 5 розділу XVI Наказу №260, оскільки за змістом вказаної норми, передбачено позбавлення саме премії, а не додаткової винагороди.

Відповідно до пункту 4 розділу I Наказу № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає:

посадовий оклад;

оклад за військовим званням;

надбавку за вислугу років;

підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний;

надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання;

доплати за науковий ступінь та за вчене звання;

премію;

морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування;

одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби;

інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.

Отже, премія та інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України, це різні складові грошового забезпечення, які не можна ототожнювати.

При цьому, пунктом 5 розділу XVI Наказу № 260 передбачено право відповідача позбавити військовослужбовця, у визначених цим наказом випадках, саме премії, але не додаткової винагороди.

Саме такі наслідки у вигляді позбавлення премії військовослужбовця були застосовані відповідачем.

Проте, чинним на час спірних правовідносин законодавством не було передбачено права відповідача позбавляти військовослужбовця додаткової винагороди.

Разом з цим відповідач у своєму відзиві на позов в обґрунтування своїх вимог зазначає, що згідно з п. 14 розділу XXXIV Наказу № 260 До наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, вживали алкогольні напої.

Проте, суд зазначає, що вказана норма не діяла на час спірних правовідносин у 2022 році, оскільки Порядок доповнено новим розділом XXXIV згідно з Наказом Міністерства оборони № 44 від 25.01.2023 - застосовується з 01 лютого 2023 року.

Також суд зазначає про те, що не може бути застосовано у спірних правовідносинах Окреме доручення Міністерства оборони України від 23.06.2022 р. № 912/з/29, згідно з яким до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які, зокрема, вживали алкогольні напої на території військової частини.

Так, частина 3 статті 117 Конституції України передбачає, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, які виступають суб`єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. № 493 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади".

Пунктом 1 зазначеного Указу установлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Спеціальний порядок державної реєстрації нормативно-правових актів установлено Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.92 (далі - Положення).

Критерієм чинності таких актів та їх застосування є державна реєстрація нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та занесення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, який запроваджений згідно з Указом Президента України від 27.06.1996 р. № 468. Державна реєстрація полягає у тому, що такі нормативно-правові акти проходять правову експертизу на відповідність Конституції України, законам України та іншим актам законодавства.

Проте, Окреме доручення Міністерства оборони України від 23.06.2022 р. № 912/з/29 не є нормативно правовим актом, зареєстрованим у встановленому порядку.

Відтак, позбавлення особи додаткової винагороди на підставі такого документа, що не зареєстрований у встановленому порядку, суперечить Конституції України.

Позивач у позовній заяві просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у позбавленні його належного грошового забезпечення та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити йому виплату безпідставно утриманого з нього грошового забезпечення в сумі 72 672,90 грн.

Разом з цим, суми грошової винагороди у спірних правовідносинах не були нараховані, а тому застосовувати такий спосіб захисту, як стягнення певних сум, немає. Разом з тим, суд дійшов висновку про прийняття рішення з іншим способом захисту, який є належним та ефективним у спірних правовідносинах.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, визнання протиправними дії відповідача щодо позбавлення позивача додаткової винагороди та зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду за вересень, жовтень 2022 р. В решті позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, позивач у цій справі звільняється від сплати судового збору, оскільки спір стосується виплати складових грошового забезпечення, а тому на нього поширюється пільга, передбачена п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин, сплачена позивачем сума судового збору 1073,60 грн., яку він просить відшкодувати за рахунок відповідача, не належить до складу судових витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, а тому не може бути відшкодована за рахунок відповідача у порядку ч. 1 ст. 139 КАС України.

Щодо клопотання позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За приписами частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із частиною шостою статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі № 816/416/18.

Суд також зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Судом встановлено, що з метою отримання професійної правничої допомоги між адвокатом Білим Іваном Миколайовичем, який діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2636 від 17.09.2012 р. та ОСОБА_1 було уклали Договір про надання правової допомоги від 01.11.2022 р. №01/11-2022.

Відповідно до п.1.1. цього Договору, адвокат зобов`язується надати правову допомогу Клієнту щодо допомоги у питанні стягнення виплати ти належного грошового забезпечення Клієнту з Військової частиною НОМЕР_1 , в тому числі підготовка відповідних адвокатських запитів, претензій, позову тощо.

Згідно із п.1.2. цього Договору, адвокат приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси Клієнта в судах всіх інстанцій та юрисдикцій, прокуратурі, службі безпеки України, податкових органах, органах внутрішніх справ та інших правоохоронних органів на стадії досудового розслідування та судового провадження всіх установах, підприємствах і організаціях, незалежно від форми власності, перед фізичними особами; здійснювати професійну діяльність Адвоката згідно з умовами цього Договору з правами представника, які передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, ЗУ «про виконавче провадження» та іншими нормативно-правовими актами у зв`язку із участю у судовому провадженні.

Відповідно до п.2.3. цього Договору, Клієнт несе обов`язки, зокрема, сплатити гонорар Адвокату чи його заступнику в розмірі п`ятнадцять тисячі гривень протягом двох тижнів з дня підписання договору.

Згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера від 01.11.2022 р. №29 позивачем сплачено адвокату 15 000,00 грн.

Суд зазначає, що у наданих документах на підтвердження понесених витрат на правову допомогу не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт на виконання умов договору та їх вартості, не наведено вартість юридичних послуг за годину часу.

Суд звертає увагу, що в силу положень ч.4 ст. 134 КАС України учасник справи має подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Крім цього, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість та витрачений час.

Однак, таких документів позивачем також не надано.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд зазначає, що предметом спору, є справа незначної складності, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 6 000,00 грн. є завищеною та неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві.

Разом з тим, позов підписано саме адвокатом. Отже, з урахуванням критерію реальності наданні адвокатських послуг, у суду є підтвердження складання позовної заяви саме адвокатом.

Отже, зважаючи на вищевикладені обставини та враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу 15 000,00 грн. є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві, суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути зменшений до 4 000,00 грн. Стягнення витрат на правничу допомогу у вказаній сумі суд вважає цілком співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

З огляду на викладене, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4000,00 грн. є обґрунтованим та співмірним, а такі витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями ст. ст. 77, 132, 139, 242-246, 247, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо позбавлення ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за вересень та жовтень 2022 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за вересень та жовтень 2022 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко