Справа № 140/10908/23
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2023-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року ЛуцькСправа № 140/10908/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Смокович В. І., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Академії Державної пенітенціарної служби до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство юстиції України про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,

ВСТАНОВИВ:

Академія Державної пенітенціарної служби (далі позивач) звернулася з позовом до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство юстиції України (далі - третя особа) про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з утриманням його в Академії Державної пенітенціарної служби в сумі 105082,71 грн. (сто п`ять тисяч вісімдесят дві гривні сімдесят одна копійка).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ректора Академії Державної пенітенціарної служби №289 від 08.08.2016 ОСОБА_1 з 15.08.2016 був зарахований курсантом першого курсу денної форми навчання Академії Державної пенітенціарної служби.

Між Академією Державної пенітенціарної служби (виконавцем) з однієї сторони, Західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (замовником) з другої сторони та відповідачем з третьої сторони укладено контракт №307 про здобуття освіти, які здійснюють підготовку фахівців для потреб Міністерства юстиції України.

З 15.08.2017 по 19.06.2020 відповідач за рахунок коштів державного бюджету перебував у період навчання на грошовому, продовольчому, речовому, медичному забезпеченні, був забезпечений житлом із наданням відповідних комунальних послуг.

Відповідно до наказу Академії Державної пенітенціарної служби №93/ОС від 19.06.2020 відповідачу присвоєно ступінь вищої освіти «бакалавр» та видано диплом про освіту.

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов контракту, відповідач був направлений для подальшого проходження служби до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№ 42)». Згідно наказу № 44/ОС від 19 06.2020 відповідача призначено на посаду начальника відділення соціально-психологічної служби соціально-виховної та психологічної роботи.

Наказом начальника Державної установи «Маневицька виправна колонія (№ 42)» №37/ОС-23 від 23.03.2023 ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням).

Відповідно до довідки-розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 № 239 від 15.06.2020 загальна сума визначених до відшкодування витрат становить 105082,71 грн.. Відповідача було повідомлено рекомендованим листом про необхідність відшкодування витрат на навчання протягом 30 днів з моменту отримання повідомлення, однак на час подання позову витрати на навчання відповідач не відшкодував.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 був звільнений зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі за власним бажанням протягом трьох років після закінчення навчання в Академії Державної пенітенціарної служби, з посиланням на статтю 74 Закону України «Про національну поліцію» позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з утриманням його в навчальному закладі у вказаному розмірі.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 27.06.2023 та зареєстрований за вхідним номером канцелярії суду 47777/23 представник відповідача позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції вказує, що пунктом 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №261 від 12.04.2017 (далі - Порядок №261) визначено, що витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася.

Однак, відповідно до пункту 9 Порядку №261, стягнення суми витрат припиняється в разі: поновлення на навчанні особи, що була відрахована з вищого навчального закладу; повторного прийняття особи на службу в поліцію.

З огляду на те, що відповідач на момент спірних правовідносин проходить службу в органах поліції, то відповідно відсутній обов`язок відшкодувати витрати по його утриманню у вищому навчальному закладі.

Вважає, що наявність факту повторного зарахування на службу в органах поліції (оскільки Порядком №261 не передбачено, що особа, яка звільнилась з органів виконання покарань, має повторно бути прийнята на роботу саме в цих органах, а не в інших органах поліції) надає підстави для застосування до спірних правовідносин положень пункту 9 Порядку №261.

Крім того, відповідач просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн. (арк. спр. 59 - 62).

У поясненнях, які надійшли до суду 10.07.2023 за вхідним номером канцелярії суду 52129/23, третя особа третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача вважає позовні вимоги обґрунтованими, зазначивши при цьому, що відповідно до пунктом 1.3 Статуту Академії державної пенітенціарної служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №3290/5 від 21.11.2016, Академія є самоврядним та автономним вищим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання, є державною установою, фінансується за рахунок коштів державного бюджету і віднесено до сфери управління центрального органу виконавчої влади - Міністерства юстиції України. Розпорядником коштів, що виділяються із бюджету для підготовки спеціалістів, є Академія. Витрати на утримання курсантів здійснюються безпосередньо Академією, і сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач Академії. Право вимоги щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у навчальному закладі належить Академії (арк. спр. 77 - 82).

Інших заяв по суті справи чи клопотань на адресу суду від учасників справи не надходило.

Після усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали від 26.05.2023 (арк. спр. 34), ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (арк. спр. 50).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Наказом ректора Академії Державної пенітенціарної служби №289 від 08.08.2016 ОСОБА_1 з 15.08.2016 був зарахований курсантом першого курсу денної форми навчання Академії Державної пенітенціарної служби (арк. спр. 12 - 14).

Між Академією Державної пенітенціарної служби (виконавцем) з однієї сторони, Західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (замовником) з другої сторони та відповідачем з третьої сторони укладено контракт №307 про здобуття освіти (далі Контракт) (арк. спр. 15 - 17).

Відповідно до наказу Академії Державної пенітенціарної служби №93/ОС від 19.06.2020 відповідачу присвоєно ступінь вищої освіти «бакалавр» з галузі знань 08 «Право» за спеціальністю 081 «Право» та видано диплом державного зразка (арк. спр. 18).

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов Контракту, відповідач був направлений для подальшого проходження служби до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№ 42)»

Наказом виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Маневицька виправна колонія (№ 42)» №44/ОС-20 від 19.06.2020 відповідача призначено на посаду начальника відділення соціально-психологічної служби соціально-виховної та психологічної роботи (арк. спр. 20).

Наказом начальника Державної установи «Маневицька виправна колонія (№ 42)» №37/ОС-23 від 23.03.2023 ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) з 23.03.2023 (арк. спр. 21).

Відповідно до довідки - розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 в Академії Державної пенітенціарної служби відшкодуванню підлягають витрати у сумі 105082,71 грн. (арк. спр. 22).

На адресу відповідача позивачем 03.04.2023 було направлено повідомлення № 13/892 від 31.03.2023 року про необхідність протягом 30 днів з моменту отримання цього повідомлення відшкодувати витрати у сумі 105082,71 грн., пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі (арк. спр. 23, 24).

Вказане повідомлення відповідач отримав 12.04.2023 року (арк. спр. 26).

Однак не відшкодував витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі та був звільнений звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) протягом трьох років після закінчення навчання в Академії Державної пенітенціарної служби, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують МВС витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено приписами частини п`ятої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України №261 від 12.04.2017 затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок №261), який визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі, зокрема, дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Пунктом 2 Порядку №261 визначено, що витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася.

Положеннями пункту 3 Порядку №261, зокрема, визначено, що відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи.

Пунктами 4, 5 Порядку №261 визначено, що витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання.

Після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів. Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи.

У разі звільнення особи до відпрацювання нею трьох років після закінчення вищого навчального закладу орган поліції, в якому особа проходила службу, невідкладно повідомляє про це вищому навчальному закладу, в якому особа навчалася.

З приписів пункту 8 Порядку №261 слідує, що у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Претензійно-позовну діяльність провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.

Отже, наведеними вище положеннями чинного законодавства України, як і умовами контракту, передбачено обов`язок відповідача відшкодувати витрати, пов`язані з її утриманням в Академії Державної пенітенціарної служби, проте у добровільному порядку витрати відшкодовано не було.

Відповідач посилається на відсутність у нього обов`язку відшкодувати витрати пов`язані із утриманням у вищому навчальному закладі з огляду на положення пункту 9 Порядку №261.

Відповідно до пункту 9 Порядку №261, стягнення суми витрат припиняється в разі:

- поновлення на навчанні особи, що була відрахована з вищого навчального закладу;

- повторного прийняття особи на службу в поліцію.

Якщо таке поновлення здійснено після відкриття виконавчого провадження щодо відшкодування витрат, стягнення їх суми припиняється на підставі вимоги стягувача.

Отже, відповідно до положень пункту 9 Порядку №261 підставою для припинення стягнення суми витрат пов`язаних з утримання особи у вищому навчальному закладі є повторне прийняття такої особи, у даному випадку на службу в поліцію.

Як убачається з витягу з наказу начальника Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України № 167 о/с від 27.03.2023 ОСОБА_1 призначено в порядку переведення оперуповноваженим 1-го відділу (боротьби з організованими злочинними групами та злочинними організаціями) управління стратегічних розслідувань у Волинській області з 27.03.2023, установивши йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» посадовий оклад у розмірі 2500 грн. (арк. спр. 63)

Таким чином матеріалами справи підтверджено, що з 27.03.2023 відповідача прийнято на службу в порядку, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію».

Оскільки ОСОБА_1 на час розгляду судом справи проходить службу в органах Національної поліції, яка є рівнозначною службі в Державній кримінально-виконавчій службі України, а тому правові підстави для стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, відсутні.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 9 Порядку №261 стягнення суми витрат припиняється, зокрема, в разі повторного прийняття особи на службу в поліцію.

З огляду на те, що відповідач на момент спірних правовідносин проходить службу в органах Національної поліції, то відповідно відсутній обов`язок відшкодувати витрати по його утриманню у вищому навчальному закладі.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову Академії Державної пенітенціарної служби необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі зі сплати судового збору відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами з приводу розміру заявлених у відзиві на позовну заяву до відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі гривень), суд зазначає таке.

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

На підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи:

- договір про надання правової допомоги від 22.05.2023 року та додаток до нього, за умовами яких відповідач сплачує адвокату гонорар у розмірі 4000 грн. (арк. спр. 64 - 68, 69 - 70),

- розрахунок обсягу наданих послуг з описом виконаних робіт погодинно та сумою, яка підлягає сплаті 4000 грн. (арк. спр. 73),

- платіжну інструкцію № Р24АD0014 від 29.05.2023 про сплату на користь адвоката суми 4050 грн. із посиланням на призначення платежу «Переказ власних коштів».

Таким чином судом встановлено, що за послуги адвоката Салівончик Є. О. повинен сплатити 4000 грн., однак наданою позивачем платіжною інструкцією не підтверджено сплати цієї суми, оскільки платіж здійснювався з метою переказу власних коштів без посилання на договір про надання правової допомоги від 22.05.2023 року, сума платежу не відповідає сумі, обумовленій у договорі.

Верховний суд у постанові від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20 вказав, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зауважує, що провадження здійснювалося в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справи, дана справа не є спором значної складності, а спірні правовідносини регулюється нормами Закону України «Про Національну поліцію», Порядком відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №261 та великої кількості нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, не передбачають.

Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia,заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Верховний Суд в постановах від 22.12.2020 у справі №520/8489/19, від 07.05.2020 у справі №320/3271/19, від 10.03.2020 у справі №520/8489/19 зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, враховуючи незначну складність справи заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленими вимогами, а тому справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є сума 1000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 копійок). Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести відповідач.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Академії Державної пенітенціарної служби (14000, місто Чернігів, вулиця Гонча, 34, код ідентифікаційний код юридичної особи 08571788) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Міністерство юстиції України (01001, місто Київ, вулиця Городецького, 13, ідентифікаційний код юридичної особи 00015622) - відмовити повністю.

Стягнути з Академії Державної пенітенціарної служби на користь ОСОБА_1 витрати на правничу професійну допомогу в розмірі 1000,00 (одна тисяча гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович