Справа № 500/901/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/901/23 пров. № А/857/9119/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судова-Хомюк Н.М.,

суддів: Обрізко І.М.,

Сеник Р. П.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі № 500/901/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя у І інстанції Мірінович У.А.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 28.04.2023 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі також відповідач, ГУПФ України у Тернопільській області) в якому просив суд:

- визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, викладену в листі від 04.01.2023 №18-4419/Б-02/8-1900/2: про відмову в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД» та з 26.09.1986 по 23.05.1988 в півторакратному розмірі (із застосуванням пільгового коефіцієнту - один рік за один рік і шість місяців) в місцевості, що прирівняна до Крайньої Півночі (в «Строительное управление №7 Сургутского домостроительного комбината «Главзапсибжилстрой») та перерахунку розміру пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу періодів роботи з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД» та з 26.09.1986 по 23.05.1988 в півторакратному розмірі (із застосуванням пільгового коефіцієнту - один рік за один рік і шість місяців) в місцевості, що прирівняна до Крайньої Півночі (в «Строительное управление №7 Сургутского домостроительного комбината «Главзапсибжилстрой») та здійснити перерахунок розміру пенсії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач вказує, що звернувся із заявою до відповідача у якій просив повідомити його про періоди його трудової діяльності, які зараховано відповідачем при призначенні його пенсії. Надалі позивач звернувся до відповідача із листом, у якому просив включити до його трудового стажу, окрім зарахованого, також періоди роботи з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД» та з 08.12.2003 по 17.06.2004 в ПП «Віскарія». Окрім цього, просив зарахувати період роботи в районах Крайньої Півночі (з 26.09.1986 по 23.05.1988) у пільговому обчисленні, а саме: кожний рік роботи як за один рік і шість місяців при обчисленні стажу. Позивач зазначає, що період роботи з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД» відповідачем до страхового стажу позивача не зараховано, оскільки запис про звільнення внесено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: не вказано посаду, ким завірено цей підпис. Вказує, що щодо перерахунку страхового стажу позивача в частині його роботи в районах Крайньої Півночі, то відповідач також відмовив у проведенні пільгового зарахування позивачу вказаного періоду роботи, зазначивши при цьому, що провести перерахунок стажу з 26.09.1986 по 23.05.1988 в півторакратному розмірі згідно записів трудової книжки підстав немає, оскільки в ній не зазначено, що на позивача поширювались пільги. Вважаючи у зв`язку із цим свої конституційні права та гарантії на належний соціальний захист порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, викладену в листі від 04.01.2023 №18-4419/Б-02/8-1900/2, про відмову в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД» та з 26.09.1986 по 23.05.1988 в півторакратному розмірі (із застосуванням пільгового коефіцієнту - один рік за один рік і шість місяців) в місцевості, що прирівняна до Крайньої Півночі (в «Строительное управление №7 Сургутского домостроительного комбината «Главзапсибжилстрой») та перерахунку розміру пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД» та період роботи з 26.09.1986 по 23.05.1988 в півторакратному розмірі (із застосуванням пільгового коефіцієнту - один рік за один рік і шість місяців) в місцевості, що прирівняна до Крайньої Півночі (в «Строительное управление №7 Сургутского домостроительного комбината «Главзапсибжилстрой») та здійснити перерахунок розміру пенсії.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 70 коп. сплаченого судового збору.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій апелянт зазначає, що постанова суду прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивачу виплачується пенсія за віком згідно із Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із середньомісячного заробітку за періоди роботи з 01.04.1983 по 31.05.1988 та за даними персоніфікованого обліку з 01.07.2000 по 28.02.2022, при страховому стажі тривалістю 37 років 01 місяць 15 днів (враховано по 28.02.2022). Вказує, що згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 під порядковим номером 10 та 11, позивач з 26.09.1986 прийнятий малярем п`ятого розряду в порядку переводу з Тернопільського СПТУ №4 для роботи на вахтово-експедиційному методу, та 23.05.1986 звільнений по ст. 31 КЗпП РРФСР, однак вказаний запис у трудовій книжці засвідчений підписом, але не містить достатніх відомостей про посаду уповноваженої особи та назву підприємства за текстом печатки. Апелянт зазначає, що відсутні підстави для врахування в якості доказів у порядку ст.73, 74, 75 КАС України документів, долучених позивачем до позовної заяви, які складені та видані іноземною мовою, подані без перекладу українською мовою, і відповідно не засвідчені в установленому порядку. Вказує, що висновки суду про те, що для обчислення позивачу пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність, є необґрунтованими, а рішення підлягає скасуванню, внаслідок недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а саме, що для обчислення стажу позивача з урахуванням кратності достатньо лише запису в трудовій книжці про факт роботи в районах Крайньої Півночі. Апелянт також зазначає, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадян, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача. Відтак, вважає, що пенсія позивача обрахована та виплачується відповідно до вимог законодавства. З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Представник позивача Шкварок Т.Р. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти аргументів відповідача та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області та отримує пенсію за віком згідно частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

08.12.2022 позивач повторно звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо перерахунку його страхового стажу за період роботи у районах Крайньої Півночі з 26.09.1986 по 23.05.1988, як один рік роботи за півтора роки стажу, оскільки йому невідомо причини не зарахування відповідачем до його страхового стажу вказаних періодів роботи у районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні.

Також позивач звернувся до відповідача із проханням зарахувати до його страхового стажу період роботи з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД», оскільки такий, як слідує з розрахунку страхового стажу, йому не зараховано при призначенні пенсії (арк. справи 10). До вказаної заяви позивачем додано копії документів на підтвердження віднесення міста Сургути Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області, у якому працював позивач у спірний період, до районів Крайньої Півночі, а також копії трудової книжки (а. с. 11-16).

Розглянувши заяву позивача від 08.12.2022 про перерахунок його страхового стажу Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, листом від 04.01.2023 №18-4419/Б-02/8-1900/23, повідомило позивача, що стаж роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до них до 1 січня 1991 року провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами. Відповідач вказав, що згідно записів трудової книжки позивач працював в районах Крайньої Півночі з 26.09.1986 по 23.05.1988, однак, оскільки в матеріалах пенсійної справи відсутні підтверджуючі документи, в яких зазначено, що на позивача поширювались пільги передбачені для осіб, які працювали в зазначеній місцевості, то даний період відповідач обчислив у одинарному розмірі. Також відповідач повідомив, що спірний період роботи позивача з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД», не зарахованого до трудового стажу позивача через внесення до трудової книжки позивача запису про його звільнення з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: не вказано посаду, ким завірено цей підпис (а.с. 17-18).

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують його право на належне пенсійне забезпечення, звернувся до суду з метою захисту своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами. Вказує, що спір про те, що місцевість, де працював позивач, відносилась до районів Крайньої Півночі, між сторонами відсутній. Разом з тим, суд першої інстанції зазначає, що стаж роботи позивача в районі Крайньої Півночі підтверджується матеріалами справи та записами в трудовій книжці, а за встановлених обставин, коли факт роботи позивача в районах Крайньої Півночі підтверджується записами в трудовій книжці, які також безпосередньо кореспондуються з записами у відповідних довідках, то спірний період роботи позивача в районах Крайньої Півночі підлягає пільговому розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців. Суд першої інстанції зазначає, що суду не надано доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині зазначених періодів роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду, а тому з огляду на викладене, страховий стаж позивача, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 08.07.1987, підлягає до зарахування. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відмова відповідача у зарахуванні позивачу до страхового стажу спірних періодів роботи на заводі є протиправною, оскільки стаж підтверджено основним документом трудовою книжкою працівника (позивача), недостовірності або інших ознак юридичної дефектності якої не встановлено, а тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом (частина третя статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативі незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом положень статті 62 Закону України № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативі незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом положень статті 62 Закону України № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Стосовно спірного періоду з 26.09.1986 по 23.05.1988, то трудова книжка ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 містить записи про його роботу в цей період на посаді маляра в Будівельному управління №7 Сургутського домобудівного комбінату (з подальшими його реорганізаціями) в місті Сургута Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області (а.с. 14). Цей період роботи зарахований Пенсійним органом до страхового стажу позивача в одинарному розмірі.

Спірним у цій справі є питання чи наявні підстави для зарахування такого періоду роботу до страхового стажу у півторакратному розмірі на підставі записів трудової книжки, які також безпосередньо кореспондуються з записами у відповідних довідках.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону №1058-IV передбачено, що період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Отже, з огляду на наведене, для обчислення пільгового стажу за період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Відповідно до пункту 110 Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженого постановою ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 № 590, робота в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 1 березня 1960 року зараховується в стаж в полуторному розмірі за умови, якщо працівник мав право на пільги, встановлені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, працюючих в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 і від 26.09.1967 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року № 1029 Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.09.1967 «Про розширення пільг осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі та у місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі» (в редакції постанови Ради Міністрів СРСР від 03.01.1983 № 12).

Відповідно до пункту "д" статті 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 № 1908-VII «Про розширення пільг на осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960, а саме зарахування одного року роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком та по інвалідності, виключно працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі та місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей країни за умови укладення ними трудового договору про роботу в цих районах з п`яти до трьох років.

Пунктом третім постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 01.03.1960 зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 01.03.1960 за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Згідно з пунктом 1, 2 Розділу 1 Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати Президії Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок від 16.12.1967 № 530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» і від 26.09.1967 «Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26 вересня 1967 року, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.

Системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність наступних обставин: 1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях; 2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10.02.1960 та від 29.09.1967 та Постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

При цьому основним документом, підтверджуючим факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях, є її трудова книжка. Також ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема архівною довідкою.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 27.07.2022 у справі № 560/755/19, від 17.10.2022 у справі № 592/5589/17.

Верховний Суд зазначив, що для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка, або письмовий трудовий договір, або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про достатність одного із перерахованих документів, а не їх сукупності.

Як зазначено вище, записами трудової книжки позивача підтверджується його робота з 26.09.1986 по 23.05.1988 на посаді маляра в Будівельному управління №7 Сургутського домобудівного комбінату (з подальшими його реорганізаціями) в місті Сургута Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області. Крім того, в матеріалах адміністративної справи містяться додані позивачем копії документів на підтвердження віднесення міста Сургути Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області, у якому працював позивач у спірний період, до районів Крайньої Півночі (а.с. 11-16).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин, коли факт роботи позивача в районах Крайньої Півночі підтверджується записами в трудовій книжці, які також безпосередньо кореспондуються з записами у відповідних довідках, то спірний період роботи позивача в районах Крайньої Півночі підлягає пільговому розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців.

При цьому суд зауважує, що відповідачем не заперечується той факт, що позивач працював в районах Крайньої Півночі, доводи пенсійного органу мотивовані лише тим, що позивачем не представлено будь-яких доказів того, що на нього вказані пільги поширюють свою дію (не конкретизувавши яких саме), для підтвердження роботи в районах Крайньої Півночі для пільгового обчислення страхового стажу, що, однак, не може бути достатньою підставою для відмови у зарахуванні відповідного періоду у пільговому обчисленні, враховуючи відомості з трудової книжки позивача та додатково наданих документів.

З огляду на викладене, дії відповідача щодо не зарахування позивачу в пільговому обчисленні трудовий стаж роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за період з 26.09.1986 по 23.05.1988 з розрахунку один рік фактичної роботи за один рік і шість місяців є протиправним, а тому судом першої інстанції вірно вибрано спосіб захисту порушеного права у формі зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати позивачу до стажу, що враховується при призначенні, виплаті та перерахунку пенсії, період роботи з 26.09.1986 по 23.05.1988 в районах Крайньої Півночі та в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі у пільговому обчисленні один рік як один рік і шість місяців.

Щодо позовної вимоги про зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД», то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, трудова книжка має містити дані щодо факту перебування особи в трудових відносинах для підтвердження наявності трудового стажу та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 28.08.1993 по 11.07.1995 у Товаристві «КОМКОН-ЛТД» стало те, що запис про звільнення позивача внесено до його трудової книжки з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: не вказано посаду, ким завірено цей підпис.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що за змістом пункту 3 Порядку № 637 підтвердження трудового стажу встановлюється на підставі інших документів лише якщо відсутня трудова книжка або відповідні записи у ній. Однак зі змісту трудової книжки позивача НОМЕР_1 слідує, що 28.08.1993 позивача прийнято у Товариство «КОМКОН-ЛТД» (запис №19, внесений директором товариства), а 11.07.1995 - звільнено за власним бажанням (запис №20, внесений директором товариства аналогічно із записом про прийняття на роботу).

На час первісного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162. Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

У період внесення записів про роботу позивача у спірні періоди після 1993, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).

Пунктом 2.4 Інструкції № 58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Пунктом 2.6 Інструкції №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 58).

Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Аналізуючи зазначені положення Інструкції №58, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо того, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Враховуючи вищенаведене, вірним є твердження про те, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Таким чином, доводи апелянта, щодо не зарахування до загального трудового стажу позивача спірного періоду роботи є безпідставними, оскільки відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.

Крім того, згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства, не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 22.11.2018 року по справі № 497/118/15-а, від 21.02.2018 №687/975/17 та від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у даному випадку записи трудової книжки НОМЕР_1 від 08.07.1987 містять повні відомості, засвідчені підписом посадових осіб та відбитками печаток, а тому страховий стаж позивача, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 08.07.1987, підлягає до зарахування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а (адміністративне провадження № К/9901/17572/18).

Аналізуючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що трудовий стаж позивача у спірні періоди, підтверджується записами в трудовій книжці, тобто, трудова книжка позивача має усі кваліфікуючі ознаки, які відносять таку роботу до страхового стажу позивача, а отже додаткові документи за відповідні періоди стажу не є обов`язковими для призначення пенсії.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції відповідачем не надано жодних доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки про підтвердження трудового стажу містять неправдиві або недостовірні відомості.

Відтак, враховуючи, що відомості про спірні періоди роботи позивача, підтверджені записами в трудовій книжці, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що відповідач протиправно не врахував вказані періоди роботи позивача до його страхового стажу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії, параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні Петриченко проти України (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі № 500/901/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 05 вересня 2023 року