Справа № 520/20234/23
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2023-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

05 вересня 2023 року № 520/20234/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Зінченко А.В. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківського національного університета Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба (вул. Сумська, буд. 77/79, м. Харків, 61023, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність Харківського Національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба щодо невиконання пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ при нарахуванні грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01 вересня 2005 року по 01 січня 2008 року.

-зобов`язати Харківський Національний університет повітряних сил ім. Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 002 року №173/2002 Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за період з 01 вересня 2005 року по 01 січня 2008 року.

-зобов`язати Харківський Національний університет повітряних сил ім. Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію у відсотках визначених у наказах Xарківського Національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба і період з 01 вересня 2005 року по 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум.

-зобов`язати Харківський Національний університет повітряних сил ім. Івана Кожедуба здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки обрахунку при звільненні з військової служби за період з 01 вересня 2005 рок по день фактичної виплати надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбаченої вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 юку №173/2002 та премії у відсотках, визначених у наказах Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба за період з 01вересня 2005 року по 01 січня 2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Позивач проходив військову службу у відповідача, до якої увійшов період, зокрема, з 01.09.2005 (початок зарахування до списків особового складу) року по 01.01.2008 р., що вбачається з копії листа відповідача від 21.07.2023 року.

Звільнений з ХНУПС 16.12.2021 року, що підтверджується копією довідки відповідача від 25.07.2023 про грошове забезпечення до моменту звільнення та є пенсіонером, згідно ЗУ № 2262-ХІІ, про що додано копію пенсійного протоколу.

Позивач дізнався про наявність позитивної судової практики відносно нарахування та виплати колишнім військовослужбовцям за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення, яка передбачена пунктом 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173/2002, а тому, з метою з`ясування обставин нарахування та виплати такої надбавки звернувся за правовою допомогою.

У процедурі надання позивачу правової допомоги було отримано довідку ХНУПС від 21.07.2023 року №1088-1 про розмір його грошового забезпечення за період з 01.09.2005 (початок зарахування до списків особового складу) року по 01.01.2008 р.

З зазначеної довідки вбачається, що відповідачем протиправно не виконувалися вимоги Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ - не виплачувалась надбавка у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), що вплинуло на розмір премії та в цілому на розмір грошового утримання за період з 01 вересня 2005 року по 01 січня 2008 року, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» від 23.02.2002 р. №173/2002 (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України. Управління державної охорони України та військовослужбовців строкової військової служби) встановлено щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).

Водночас, згідно зі статтею 51 Бюджетного Кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення.

Конституційний Суд України в Рішенні від 26.12.2011 р. №20-рп/2011, встановив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Суд вказує, що Відповідач по справі є розпорядником коштів третього ступеня та здійснює нарахування у межах коштів, передбачених на ці цілі з боку вищого довольчого органу, відповідно до бюджетних асигнувань.

Статтею 2 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 р. №3166-У1 визначено, що міністерства діють за принципом єдиноначальності.

Підприємства, установи та організації, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, не можуть здійснювати владні повноваження, крім випадків, визначених законом.

До завдання міністерств належить забезпечення нормативно-правового регулювання, узагальнення практики застосування законодавства тощо (стаття 7 Закону України №3166- VI).

Отже, відповідними повноваженнями наділені всі міністерства.

Відповідач належить до сфери управління Міністерства оборони України. Відповідач НЕ наділений повноваженнями міністерства, зокрема щодо нормативно- правового регулювання. Однак, з огляду на принцип єдиноначальності Відповідач зобов`язаний виконувати накази, рішення, розпорядження міністерства, оскільки накази міністерства є обов`язковими до виконання (ст. 14 закону України №3166-УІ).

Жодних розпоряджень відносно питання, що є одним з предметів спору (тобто щодо виплати щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення у період з 01.01.2003 р. по 01.01.2008 р.) з боку Міноборони України не надходило, що виключає, на думку суду, існування протиправної бездіяльності у діях Університету.

Щодо особливостей забезпечення проведення остаточного розрахунку при звільненні у військовому законодавстві

Спеціальним нормами законодавства, положення якого підлягають преюдиціальному застосуванню до спірних правовідносинах є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) та Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011- XII), Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 із змінами (далі - Положення №1153/2008), Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170.

Так, частиною 4 статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з абзацом першим частини 3 статті 24 Закону № 2232-ХІІ, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положення Закону №2011-XII не передбачають можливості притягнення Університету до такого виду майнової відповідальності як стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також відповідних відсильних норм про право військовослужбовців щодо отримання зазначеного виду компенсації у разі непроведения остаточного розрахунку у день їх виключення зі списків особового складу.

Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 22.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

При цьому, абзацом третім пункту 242 Положення №1153/2008 визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу університету має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу.

Таким чином, у військовому законодавстві механізм гарантування повного та своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби забезпечується не шляхом виплати власником підприємства, установи, організації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а шляхом надання військовослужбовцю права продовжувати службу та, відповідно, отримувати грошове забезпечення до проведення з ним усіх необхідних розрахунків.

Тобто зазначений механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби передбачений спеціальним законодавством, він має свою специфіку (особливості), а тому твердження Позивача про неврегульованість вказаного питання спеціальним законодавством є безпідставним.

Суд вказує, що Позивач не скористався своїм правом, передбаченим абзацом З пункту 242 Положення №1153/2008.

При звільненні з Позивачем був проведений повний розрахунок з дотриманням діючого законодавства. Жодних заперечень щодо розрахунку від Позивача не надходило.

Позивач погодився з наказом начальника Університету, згідно якого його було розраховано та виключено зі списків особового складу Університету та знято з усіх видів забезпечення.

Вказаний наказ, як встановлено судом, Позивачем не оскаржувався.

Щодо відсутності правових підстав для нарахування та виплати середнього заробітку

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, чинній на момент звільнення Позивача з військової служби, яке відбулося 16.11.2021 р., власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум. належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення Позивача до суду) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як зазначено в адміністративному позові звільнення Позивача з військової служби відбулося 16.12.2021 р.

Таким чином, Позивач, на думку суду, не врахував зазначені положення законодавства та посилаючись на приписи статей 116, 117 КЗпП України помилково заявив позовну вимогу №4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не з дня звільнення з військової служби, яке відбулося 16.12.2021 р. по день фактичної виплати надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, передбаченого пунктом 1 Указу Президента України «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» від 23.02.2002 р. 173/2002, а з 01.09.2005 р. - дня зарахування до списків особового складу Університету.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2005 р. на підставі положень статей 116,117 КЗпП України.

Суд під час розгляду справи бере до уваги також позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 р. по справі №821/1083/17 (на яку водночас посилається і Позивач, номер рішення у ЄДРСР - 88952400), що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Щодо дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування: «...Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

Аналогічна правова позиція (щодо справедливого застосування принципу співмірності та зменшення за таких обставин розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку) викладена й у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 р. по справі №761/9584/15-ц.

У пункті 77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц (номер рішення у ЄДРСР - 87952206) зазначено: «...у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків».

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вказує, що відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

А згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба (вул. Сумська, буд. 77/79,м. Харків,61023, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Зінченко А.В.