Справа № 400/12006/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/12006/21

Головуючий І інстанції: Устинов І.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Миколаївської митниці на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 липня 2022 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 15.07.2022р.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток» до Миколаївської митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021р. ТОВ «Восток» звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Миколаївської митниці ДМС України, в якому просило суд:

- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення від 11.08.2021р. №UA504170/2021/00008;

- зобов`язати Миколаївську митницю відновити режим вільної торгівлі (преференційний режим) до транспортного засобу «DAF XF 460», 2017 р.в., шасі НОМЕР_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 12.08.2021 №UA504000/2021/000001/2 про коригування митної вартості товарів;

- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення від 12.08.2021 №UA504170/2021/00009.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно прийняв рішення про коригування митної вартості товару та картку відмови, оскільки до митної декларації позивачем були додані усі необхідні документи, які підтверджують митну вартість товару за «основним» методом, а на виконання листів митниці, додатково надав всю наявну у нього інформацію та документи.

Відповідач надав до суду 1-ї інстанції відзив, в якому категорично не визнав позов та зазначив, що при виконанні митних формальностей за митною декларацією спрацювала форма контролю системи управління ризиками. Подані ж позивачем документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числове значення складових митної вартості товарів чи відомостей щодо ціни, яка фактично була сплачена або підлягає сплаті за ці товари та містять певні розбіжності, а тому митницею і було прийнято рішення про коригування митної вартості із застосуванням «резервного» методу.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 липня 2022 року адміністративний позов ТОВ «Восток» - задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення Миколаївської митниці ДМС України від 11.08.2021р. №UA504170/2021/00008. Зобов`язано Миколаївську митницю Державної митної служби України відновити режим вільної торгівлі (преференційний режим) до транспортного засобу «DAF XF 460», 2017р.в., шасі НОМЕР_1 . Визнано протиправним та скасовано рішення про коригування митної вартості товарів Миколаївської митниці Державної митної служби України від 12.08.2021р. №UA504000/2021/000001/2. Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення Миколаївської митниці ДМС України від 12.08.2021р. №UA504170/2021/00009. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської митниці ДМС України на користь ТОВ "Восток" судовий збір в розмірі 2270 грн., сплачений за платіжним дорученням від 25.11.2021р. за №5114.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, представник митниці 26.08.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.07.2022р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

07.10.2022р. матеріали даної справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2022р. поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача, та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

21.11.2022р. представник позивача надіслав на адресу суду 2-ї інстанції письмовий відзив, в якому категорично не визнав доводи апеляційної скарги відповідача та наполягав на залишенні її без задоволення, а рішення суду без змін.

Також, в той же день, т.б. 21.11.2022р., представник позивача надіслав на адресу суду 2-ї інстанції і заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

07.12.2022р. представник відповідача надіслав до суду 2-ї інстанції свої письмові заперечення на заяву позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, в яких заперечував проти її задоволення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ТОВ «Восток» () зареєстровано як юридична особа.

09.07.2021р. між Фірмою «Kraftfahrzeuge Eiber GBR» (продавець) та ТОВ «ВОСТОК» (покупець) укладено контракт купівлі-продажу №01, за умовами якого, «продавець» продав, а «покупець» придбав бувший у використанні транспортний засіб вантажний автомобіль «DAF XF 460 FT H4EN3», 2017 р.в., шасі НОМЕР_1 , за ціною 30 000 евро, з поставкою на умовах FCA (Інкотермс 2010 року) - Stuhr (Німеччина), за рахунок вантажоодержувача ТОВ «ВОСТОК».

Оплата транспортного засобу була здійснена «покупцем» 2 платежами 14.07.2021р. та 23.07.2021р. по 15000 евро (дебетові повідомлення про платіж в іноземній валюті №2, №3 відповідно додаються; примітка: за даними платіжними документами також здійснювалась і оплата в розмірі 7700 евро за транспортний засіб Volkswagen Caddy по контракту купівлі-продажу №02 від 09.07.2021, про що зазначено в призначені платежів).

Далі, з метою розмитнення автомобіля, що прибув на митну територію України, декларантом позивача - ТОВ «ЛІДЕР БРОКС» 11.08.2021р. була подана електронна митна декларація №UA504170/2021/001638, в якій митна вартість цього транспортного засобу була визначена за «ціною договору» (код 1 у графі 43), а також був визначений «преференційний статус» товару (код « 410» згідно класифікатора звільнень від сплати ввізного мита у графі 36).

Також, для здійснення митного оформлення товару декларантом, разом із вказаною ВМД, були подані такі документи: 1) інвойс від 12.07.2021р. №771.2021; 2) сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR.1 від 26.07.2021р. №L269824; 3) свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу з короткостроковими номерними знаками від 27.07.2021р. К06217043; 4) карта транспортного засобу від 04.01.2019р. КР/ААС 7452220; 5) тимчасовий дозвіл (karta pojazdu) від 10.07.2021р. РС/ААІ 7016451; 6) дебетове повідомлення про платіж в іноземній валюті №2 від 14.07.2021; 7) дебетове повідомлення про платіж в іноземній валюті №3 від 23.07.2021р.; 8) довідка про транспортні витрати від 30.07.2021р. №75 (в сумі 480 евро); 9) лист DAF Trucks Deutschland GmbH про направлення декларації постачальника від 16.07.2021р. б/н (в сумі 35 евро); 10) звіт про експертну оцінку ТЗ від 11.08.2021р. №140-843, виконаний експертом Регіональної Торгово-промислової палати Миколаївської області; 11) контракт купівлі-продажу від 09.07.2021р. №01; 12) договір-доручення про надання послуг по декларуванню товарів та транспортних засобів з ТОВ «ЛІДЕР БРОКС» від 23.09.2019р. №123; 13) митна декларація країни відправлення від 19.07.2021р. MRN21DE10E5; 14) сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу від 09.08.2021р. UA.009.100909-21.

11.08.2021р. за результатами перевірки митної декларації та документів, поданих декларантом, уповноваженою особою митного органу прийнято рішення у формі картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення №UA504170/2021/00008. Підставою для відмови відповідач вказав наступне: «виникли сумніви в достовірності сертифікату з перевезення (походження) товару форми EUR.1 від 26.07.2021р. №L269824 та статусі походження товару», «сертифікат направляється на верифікацію». Декларанту запропоновано подати нову декларацію без урахування преференції.

11.08.2021р. декларант подав нову митну декларацію №UA504170/2021/001652 вже без застосування «преференції».

11.08.2021р. о 17:01 год. від відповідача (ВМО№1 митного поста «Костянтинівна» ВП) на адресу позивача надійшло електронне повідомлення №215262 (1-й запит) наступного змісту: «відповідно до ч.2 ст.264 МКУ та п.2.2 розділу II «Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа» (затв. наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012р. №631): 1) відповідно до ст.53 МКУ для підтвердження заявленої митної вартості необхідно надати додаткові документи, зазначені у графі 44 МД, що підтверджують митну вартість товарів, 2) відповідно до п.3 ст.69 МКУ для перевірки правильності класифікації товарів за УКТЗЕД необхідно надати усі наявні відомості, необхідні для підтвердження заявленого коду товарів та/або техніко-економічну документацію на нього, 3) для перевірки товаросупровідних та товаротранспортних документів (в тому числі наданих на вимогу митного органу) та/або відомостей про них на предмет розбіжностей у відомостях, що зазначені у цих документах, митній декларації чи документах їх електронних копіях, розміщених в ЄАІС Держмитслужби, необхідно надати транспортні документи, зазначені у графі 44 МД, 4) відповідно до ст.43 та ст.44 МКУ надати оригінали документів, підтверджуючих країну походження товарів».

11.08.2021р. о 17:43 від відповідача (Управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання) на адресу декларанту надійшло 2 електронне повідомлення №215275 (2-й запит) наступного змісту: «у зв`язку з тим, що подані документи не містять всіх даних, що підтверджують числові значення складових митної вартості (транспортні витрати з розшифровкою маршруту, витрати понесені при зняті з обліку транспортного засобу, комісійні та брокерська винагорода, за винятком комісійних за закупівлю, що є платою покупця своєму агентові за надання послуг, пов`язаних із представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів), транспортні витрати, зазначені особисто одержувачем товару, не підтверджені жодним документом (квитанціями, накладними тощо), відсутні банківські платіжні документи, що стосуються оплати за оцінюваний товар». На підставі ч.3 ст.53 МКУ для підтвердження митної вартості та її складових частин визначено необхідність надання документів: « 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 3) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь орендодавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 4) виписку з бухгалтерської документації щодо складових митної вартості (транспортних витрат з розшифровкою маршруту, витрати понесені при зняті з обліку транспортного засобу, комісійні та брокерська винагорода ); 5) каталоги, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару».

12.08.2021р. декларант ТОВ «ЛІДЕР БРОКС» своїм листом №12/08-1 повідомив відповідача про неможливість надання додаткових документів (через відсутність таких), проте того ж дня, о 15:17 год. від відповідача (ВМО№1 митного поста «Костянтинівна» ВП) позивачу надійшло електронне повідомлення №215377 (3-й запит), яке за змістом повністю автентичне першому запиту - електронному повідомленню від 11.08.2021р. №215262.

В подальшому, за митними деклараціями від 11.08.2021р. №№UA504170/2021/001638, №UA504170/2021/001652 відповідач прийняв рішення - про коригування митної вартості товарів від 12.08.2021р. №UA504000/2021/000001/2, яким визначив митну вартість задекларованого позивачем товару на підставі другорядного (резервного) методу визначення митної вартості в розмірі (ціна) 36 015 евро.

Так, у цьому рішенні про коригування митної вартості товарів №UA504000/2021/000001/2 від 12.08.2021р. відповідач зазначив, зокрема: «Заявлену декларантом митну вартість товару не може бути визнано у зв`язку з тим, що заявлено не повні відомості про митну вартість та складові митної вартості (фактурна вартість) достовірно документально не підтверджено. Метод за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) не застосовується у зв`язку з тим, що подані документи не містять всіх даних, що підтверджують числові значення складових митної вартості (транспортні витрати з розшифровкою маршруту,витрати понесені при зняті з обліку транспортного засобу, комісійні та брокерська винагорода,за винятком комісійних за закупівлю, що є платою покупця своєму агентові за надання послуг,пов`язаних із представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів), транспортні витрати, зазначені особисто одержувачем товару,не підтверджені жодним документом (квитанціями, накладними тощо)...Наданий декларантом експертний висновок має певні сумніви щодо правильності визначення середньо-статистичної вартості з урахуванням інформації з сайтів продажу у Європі тягачів що були в експлуатації та методики розрахунку та оцінки транспортного засобу, та має інформаційно-довідковий характер. Надана декларація країни відправлення не містить жодних відомостей щодо вартості товару, відсутнє посилання на інвойс та інші документи, відсутні умови поставки, а також без зазначення автора та відбутки печатки на кордоні, що унеможливлює ідентифікувати з даною поставкою. В наданих декларантом платіжних дорученнях від 23.07.2021 №3 та від 14.07.2021 №2 відсутній документ №2 від 09.07.2021 згідно платіжного доручення...Митна вартість ґрунтується на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях...(МД №UA204020/2021/239720 від 15.06.2021)..».

Крім того, 12.08.2021р. відповідач також оформив і Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення №UA504170/2021/00009 з таких причин: «на підставі ст.256 МК України, керуючись вимогами ст.55 МК України здійснено коригування митної вартості товару згідно з рішенням про визначення митної вартості №UA504000/2021/000001/2 від 12.08.2021р., та відмовлено на підставі п.6 ст.54 МКУ, а саме відомості про заявлену митну вартість не підтверджені документально, додаткові документи (згідно ст.53 МКУ) для підтвердження заявленої митної вартості товару декларантом не надані».

12.08.2021р. декларантом подано митну декларацію №UA504170/2021/001691 та після сплати усіх митних платежів (мито, ПДВ), розрахованих зі скоригованої відповідачем вартості транспортного засобу та надання гарантій згідно розділу X МКУ (графа 48 митної декларації), товар (т.б. транспортний засіб) було випущено позивачем у вільний обіг.

10.11.2021р. відповідач направив на адресу декларанту аркуш коригування №UA504170/2021/600074 до митної декларації від 12.08.2021р. №UA504170/2021/001691, яким скориговані відомості про метод визначення митної вартості, митну вартість товару та розмір митних платежів, виходячи із вартості транспортного засобу в розмірі 36015 евро, визначеної відповідачем за «резервним» методом (відповідно графи митної декларації 12, 43, 45,46,47,48, В).

Не погодившись із вказаними вище діями та рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірних рішень відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно з визначенням, наведеним у ч.1 ст.4 МК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), «митним контролем» - є сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Як вбачається зі змісту приписів ст.246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Як передбачено ч.1 ст.318 МК України, усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України, підлягають митному контролю.

А згідно із ч.ч.2,3 цієї ж ст.318 МКУ, митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Як визначено вимогами ч.ч.1-3 ст.36 МКУ, країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі. Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом. Під країною походження товару можуть розумітися група країн, митні союзи країн, регіон чи частина країни, якщо є необхідність їх виділення з метою визначення походження товару.

Як слідує зі змісту норм ст.43 МКУ, документами, що підтверджують країну походження товару, є «сертифікат про походження товару», засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару. Країна походження товару заявляється (декларується) митному органу шляхом подання оригіналів документів про походження товару. Сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.

Як передбачається приписами ч.1 ст.281 МКУ, допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.

До переліку міжнародних договорів України, згідно з якими до товарів, що ввозяться на митну територію України, застосовуються преференційні та пільгові ставки ввізного мита за умови документального підтвердження їх походження входить, зокрема Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, від 27.06.2014р., ратифікована Законом України «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони» від 16.09.2014р. №1678-VII, та Регіональна конвенція про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, до якої приєдналась Україна відповідно до Закону України «Про приєднання України до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження» від 08.11.2017 №2187-VIII.

Так, згідно із ст.13 Протоколу 1 до Угоди, «преференційний режим», передбачений цією Угодою, застосовуються лише до товарів, які виконують умови цього Протоколу, транспортованих безпосередньо між Європейським Союзом та Україною.

Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними.

Як загально відомо, наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2021р. №139, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.03.2021р. за № 355/35977, було затверджено відповідний «Порядок заповнення та видачі митницею сертифіката з перевезення (походження) товару EUR.1 або EUR-MED», згідно п.2 розділу І якого, «сертифікат з перевезення (походження) товару EUR.1» заповнюється та видається відповідно до положень Конвенції або Угод, ст.46 та п.14 ч.2 ст.544 МК України та цього Порядку.

Крім того, приписами п.3 розділу І вказаного Порядку №139 визначено, що сертифікат з перевезення (походження) товару EUR.1 це оригінал паперового документа, що підтверджує статус преференційного походження товару, форму та бланк якого наведено у додатках до Конвенції та Угод.

Згідно з п.п.1,2 розділу III Порядку №139, сертифікат EUR.1 видається безоплатно у разі, якщо його потрібно пред`явити як доказ, що товари відповідають вимогам правил визначення преференційного походження, встановлених Конвенцією або Угодами, у разі застосування преференційних ставок ввізного (вивізного) мита. Сертифікат EUR.1 видає посадова особа митниці під час здійснення експорту (реекспорту) товару за місцем здійснення його митного оформлення та/або розташування структурного підрозділу митниці, на який покладено функції з видачі сертифіката EUR.1.

При чому, у відповідності до вимог п.6 розділу III Порядку №139, посадова особа митниці перед видачею сертифіката EUR.1 перевіряє наявність документів, зазначених у п.З цього розділу, та їх відповідність вимогам Конвенції або Угод, а саме: формі (технічні характеристики) поданого бланка сертифіката EUR.1 (за наявності); правильності заповнення заяви та бланка сертифіката EUR.1 (за наявності); наявності відомостей, що містяться в декларації(ях), для підтвердження преференційного походження товару(ів), зазначеного(их) у сертифікаті EUR.1.

Пунктом 1 розділу VII Порядку №139, окрім іншого, передбачено, що митниця відмовляє у видачі сертифіката, якщо: форма поданого бланка сертифіката (за наявності) не відповідає формі, визначеній Угодами; сертифікат (за наявності) та/або заяву та/або їх електронні копії заповнено з порушенням вимог Угод та цього Порядку; товар, на який подано заяву щодо видачі сертифіката, не відповідає вимогам преференційного походження.

Як передбачається ч.І ст.45 МКУ, у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про проходження товару чи достовірності відомостей, митний орган МОЖЕ звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару або надання додаткових відомостей. Запит про проведення перевірки повинен містити виклад обставин, що дали підстави для сумнівів з приводу достовірності задекларованої країни походження товару, посилання на правила визначення походження товарів, що застосовуються в Україні, а також іншу необхідну інформацію.

Таким чином, з системного аналізу наведених норм вбачається, що митний орган України має право звернутися до митних органів країни-експортера із запитом про проведення перевірки дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей виключно лише за умови чіткого зазначення всіх обставин, що дали підстави для сумнівів, т.б. митний орган повинен належним чином обгрунтувати усі свої сумніви (в оскаржуваному ж рішенні відповідач вказав лише тільки на наявність сумнівів, а не про перевірку).

Як встанволено з матеріалів справи, та вже зазначалося вище, позивач, керуючись міжнародними договорами (Конвенція, Угода, Протокол 1 до Угоди) та ст.43 МКУ, з метою підтвердження походження товару для застосування преференційного режиму оподаткування за ставкою ввізного мита 0% під час митного оформлення транспортного засобу «DAF XF 460 FT», 11.08.2021р. подав митному органу оригінал Сертифікату з перевезення (походження) товару форми EUR.l №L269824, виданий 26.07.2021р. Головною митницею Оснабрюк (згідно печатки), та Сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу №UA.OO9.100909-21, виданий 09.08.2021р. ТОВ «УКР-ТЕСТ-СТАНДАРТ» (призначений орган із сертифікації КТЗ, їх частин та обладнання відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 26.04.2017р. №164), в першому з яких (див.графу 2) місцем походження вказано Європейський Союз (в оригіналі: Europaische Gemeinschaft), в другому (див.пункт 0.5) - Нідерланди, яка є країною Євросоюзу. Експортером же даного транспортного засобу - є компанія-нерезидент «Kraftfahrzeuge Eiber GBR», країна реєстрації - Німеччина, яка також є державою-членом Європейського Союзу.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, ввжає, що зі змісту вказаних вище документів слідує, що «походження» транспортного засобу «DAF ХЕ 460 FT» перевірено, встановлено та документально підтверджено компетентними органами країни-експортера Німеччини шляхом видачі відповідного сертифіката EUR.1.

Окрім того, всі документи, подані декларантом митному органу для митного оформлення товару з митною декларацією №UA504170/2021/001638 (окрім платіжних документів та митної декларації країни відправлення), містять дані про VIN-код транспортного засобу - XLRTEH4300G151553.

Як загально відомо, в Україні діє Державний стандарт України ДСТУ ISO 3779:2012 «Колісні транспортні засоби. Номер ідентифікаційний транспортного засобу (V1N)...», вимоги якого тотожні з вимогами міжнародного стандарту ISO 3779.

Згідно з п.2.2 Вимог до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методи такої перевірки, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України 26.11.2012 №710, - ідентифікацію виробника, категорії, моделі, дати виготовлення завершеного ТЗ, його призначення, типу двигуна, окремих технічних характеристик здійснюють за даними міжнародного ідентифікаційного номера (VIN - Vehicle Identification Number). При цьому, відповідно до ДСТУ ISO 3779:2012, VIN становить 17 символів та складається із трьох структурних частин, перша з яких - міжнародний ідентифікаційний код виробника (WMI), що складається із трьох символів (арабських цифр та/або великих латинських літер), попередньо присвоєних виробникам КТЗ національною організацією згідно з ДСТУ ISO 3780 для їх ідентифікації. Перші три літери коду «XLR», в конкретному випадку, визначають країну-виробника - Нідерланди (Голландія).

Отже, лише тільки за даними VIN-коду цього ТЗ, який використовується митними органами для ідентифікації усіх транспортних засобів, відповідач фактично міг упевнитись у країні походження транспортного засобу.

Втім, при здійсненні митного оформлення товару (ТЗ), відповідач фактично «поставив під сумнів» дані про країну походження транспортного засобу, хоча вмотивованих та документальних доказів на підтвердження цих сумнівів в тому, що придбаний позивачем товар був поставлений позивачеві не з Європейського Союзу, так і не зазначив в оскаржуваній картці відмови. Не вказав відповідач і на будь-які розбіжності та/або ознаки підробки в поданих декларантом документах.

При цьому, одночасно слід зауважити, що посилання відповідача на лист ДФС від 05.12.2018р. №37786/7/99-99-19-01-17 є протиправним, оскількицей лист ДФС не є нормативно - правовим актом та має виключно інформаційний характер, в той час як відповідно до Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до ст.49 МКУ, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до вимог ч.2 ст.52 МКУ, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Приписами ж ч.2 ст.53 МКУ визначено чіткий перелік документів, які декларант повинен подавати для підтвердження митної вартості товару, заявленої у декларації, і методу, обраного для її обчислення. До таких документів належать: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі- продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Однак, як передбачено ч.3 ст.53 МКУ, у разі якщо документи, зазначені у ч,2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті. Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (ч.ч.5, 6 ст.53 МКУ).

У відподвіності до вимог ч.ч.1-3 ст.54 МКУ, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у ч.І ст.58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень ст.55 цього Кодексу.

Як визначено ч.4 ст.54 МК України, митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний:

1) здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;

2) надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана;

3) надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих у разі коригування митної вартості, а також щодо підстав здійснення такого коригування.

Частиною 4.5 ст.54 МКУ встановлено, що митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право, зокрема: упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені ст.53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; звертатися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості.

В той же час, ч.6 зазначеної статті чітко передбачено, що митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обгрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч.ч.2-4 ст.53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.55 МКУ, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених ч.б ст.54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

При чому, прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених ч.3 ст.53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; 4) обгрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

Частинами 1-2 ст.57 МКУ передбачено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

При цьому, як чітко визначено ч.ч.3-4 ст.57 МКУ, кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу; застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями ст.ст.59,60 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.2 ст.58 МКУ, метод визначення митної вартості товарів «за ціною договору (контракту)» щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Частиною 4.4. ст.58 МКУ передбачено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень ч.10 цієї статті (складові митної вартості).

А слідує зі змісту ч.5 ст.58 МКУ, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

За приписами ч.ч.1,2 ст.64 МК України, у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у ст.ст.58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна грунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.

Отже, системний аналіз вказаних положень Митного кодексу України дає підстави дійти висновку про виключну компетенцію митних органів в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості. Водночас, дискреційні функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До них, зокрема, належить процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обгрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов`язок послідовного вибору методів (від першого до резервного) визначення митної вартості.

При цьому, необхідно звернути увагу на те, що МКУ чітко окреслено умову, за наявності якої у митного органу виникає право на застосування таких повноважень, як витребування додаткових документів, а саме, наявність обгрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відтак, законодавець зобов`язує митний орган чітко зазначити обставини, котрі викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, та обгрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей із зазначенням документів, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності.

Як вбачається з правових позицій Верховного Суду (постанови від 23.07.2019р. у справі №1140/3242/18, від 13.07.2021р. у справі №200/6521/20-а), наявність у митного органу обгрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта, та надає митниці право вчиняти відповідні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Так, як вбачається зі змісту електронного повідомлення відповідача від 11.08.2021р. №215262 (перший запит), правовою підставою його направлення визначено ч.2 ст.264 МКУ, яка регламентує порядок прийняття декларації, та п.2.2 розділу II «Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа» №631, який визначає документи, що застосовуються при виконанні митних формальностей за митною декларацією. В п.п.1 - 4 електронного повідомлення відповідачем запитано документи (без вказівки на розбіжності, підробку, неточності тощо) та інформацію, яка вже була подана декларантом позивача при поданні митної декларації від 11.08.2021р. №UA504170/2021/001638 й, відповідно, була наявна у відповідача, а в пункті 5 відповідач визначив необхідність подання оригіналів документів, підтверджуючих країну походження товарів, водночас оригінал сертифікату з перевезення (походження) товару форми EUR.1 від 26.07.2021р. №L269824, поданий декларантом, був вилучений відповідачем для верифікації, про що зазначено в картці відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення від 11.08.2021р. №UA504170/2021/00008.

Отже, в даному випадку, фактично мова не йде про якійсь «обґрунтовані сумніви» відповідача у правильності визначення декларантом митної вартості транспортного засобу, а в даному випадку на думку суду, має місце протиправне зловживання посадовими особами відповідача своїми правами всупереч правам та інтересам позивача, у тому числі і при направленні електронного повідомлення від 12.08.2021р. №215377 (третього запиту), яке за змістом є точною копією електронного повідомлення від 11.08.2021р. №215262 (першого запиту).

Як вбачається зі змісту електронного повідомлення відповідача від 11.08.2021р. №215275 (другий запит), останнім встановлено відсутність у поданих декларантом для митного оформлення транспортного засобу документах всіх даних, що підтверджують числові значення складових митної вартості (транспортні витрати з розшифровкою маршруту, витрати понесені при зняті з обліку транспортного засобу, комісійні та брокерська винагорода, за винятком комісійних за закупівлю, що є платою покупця своєму агентові за надання послуг, пов`язаних із представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів), транспортні витрати, зазначені особисто одержувачем товару, не підтверджені жодним документом (квитанціями, накладними тощо), та запропоновано подати документи за переліком згідно ч.3 ст.53 МКУ.

Тобто, очевидно, що відповідачем фактично була поставлена «під сумнів» не сама ціна договору, зазначена у контракті купівлі-продажу від 09.07.2021р. №01 та інвойсі від 12.07.2021р. №771.2021, а складові митної вартості. Проте, такі сумніви, на думку суду, є безпідставними та спростовуються умовами контракту від 09.07.2021р. №01.

Отже, подані позивачем до митного органу документи дійсно не містять дані з розшифровкою маршруту, страхування, витрати, понесені при знятті з обліку транспортного засобу, комісійні та брокерську винагороду, оскільки, відповідно до умов контракту купівлі-продажу від 09.07.2021р. №01 всі ці витрати поніс «продавець» і вони відповідно були включені в ціну контракту.

Що ж стосується коригування митної вартості за «резервним» методом, то судова колегія з цього приводу вказує наступне.

Так «Правилами заповнення рішення про коригування митної вартості товарів» (затв. наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012р. №598, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.06.2012р. за №883/21195), що кореспондуються з приписами ч.2 ст.55 МКУ, визначено, що митним органом при визначенні митної вартості товарів у графі 33 зазначаються причини, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), у тому числі: неподання основних документів, які підтверджують відомості про заявлену митну вартість товарів (згідно з переліком та відповідно до умов, наведених у ст.53 МКУ); невірно проведений розрахунок митної вартості; невідповідність обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 розділу III Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості. Зазначається послідовність застосування методів визначення митної вартості та причин, через які не був застосований кожний з методів, що передує методу, обраному митним органом.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів №UA504000/2021/000001/2 від 12.08.2021р., відповідачем у графі 33 зазначено, що «заявлену декларантом митну вартість товару не може бути визнано у зв`язку з тим, що заявлено не повні відомості про митну вартість та складові митної вартості (фактурна вартість) достовірно документально не підтверджено. Метод за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), не застосовується у зв`язку з тим, що подані документи не містять всіх даних, що підтверджують числові значення складових митної вартості».

Відповідно до вимог ст.49 МКУ, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Як вже вказувалося вище, на підтвердження митної вартості транспортного засобу декларантом були подані контракт купівлі-продажу від 09.07.2021р. №01 та інвойс від 12.07.2021р. №771.2021, в яких чітко була визначена ціна товару в розмірі 30 000 евро, а також платіжні документи від 14.07.2021р. №2 і від 23.07.2021р. №3 про повну оплату транспортного засобу. В цих поданих документах відсутні будь-які розбіжності, ознаки підробки, наявні всі відомості щодо ціни, що фактично сплачена за товар. Однак, відповідач, в свою чергу, не навів жодних доводів та доказів, які б спростували зміст та якість поданих документів.

Стосовно ж складових митної вартості суд зазначає, що декларант дійсно не подав їх документального підтвердження виключно з підстав того, що за умовами контракту купівлі-продажу від 09.07.2021р. №01 всі ці витрати поніс «продавець» та вони включені в ціну контракту. Водночас, декларантом до митної вартості імпортованого товару самостійно включені витрати з заправки транспортного засобу та вартість проїзду платними дорогами в розмірі 480 евро та вартість отримання декларації постачальника в розмірі 35 євро.

У зв`язку з відсутністю додаткових витрат додаткові документи про складові митної вартості, запитувані відповідачем, не подані, що не суперечить нормам ч.2 ст. 53 МКУ, за якою інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару, подаються декларантом за наявності.

Отже, висновки відповідача про «не повні відомості про митну вартість та складові митної вартості», на думку суду, фактично обумовлені неналежним дослідженням поданих на підтвердження задекларованої вартості товару документів, т.б. є безпідставними.

Також, в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів відповідач зазначив, що у нього є «певні сумніви щодо правильності визначення середньо-статистичної вартості з урахуванням інформації з сайтів продажу у Європі тягачів що були в експлуатації та методики розрахунку та оцінки транспортного засобу», вчиненого експертом Регіональної ТПП Миколаївської області (звіт про експертну оцінку від 11.08.2021р. №140-843 подано декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товару за ціною договору).

Проте, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає такі сумніви необгрунтованими, оскільки за Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001р. №2658-111, експертний висновок - це результат проведених досліджень на основі спеціальних знань, результат практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності, в той час як митні органи не належать до таких, а оцінка товару, що ввозиться на митну територію України, згідно Конституції України та МКУ (ч.4 ст.54) не належить до компетенції митних органів при здійсненні митного контролю.

Крім того, відповідач в своєму спірному рішенні про коригування митної вартості товарів такж зазначив і про недоліки поданої декларації країни відправлення, зокрема, на його думку, вона «не містить жодних відомостей щодо вартості товару, відсутнє посилання на інвойс та інші документи, відсутні умови поставки, а також без зазначення автора та відбитку печатки на кордоні, що унеможливлює ідентифікувати з даною поставкою».

Однак, дані висновки митного органу суд теж вважає помилковими та необгрунтованими, оскільки подана декларантом митна декларація країни відправлення від 19.07.2021р. №MRN21DE10E5 містить посилання на інвойс №771.2021 (графа 7), що дозволяє провести ідентифікацію з даною поставкою. Також, при цьому, варто зауважити й про те, форма (бланк) митної декларації «країни відправлення» не передбачає зазначення вартісних показників товару, що експортується (договірної ціни та її складових), умов поставки.

Крім того, за оформлення експортної декларації відповідальність несе саме «продавець» товару, а тому, відповідно, факт не зазначення в експортній декларації відомостей про ціну товару та умови поставки фактично не залежить від «позивача» (покупця) та відповідно він не може відповідати за правильність заповнення та внесення відповідної інформації до митної декларації країни відправлення.

Ззазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 14.01.2020р. у справі №813/1350/14.

Ввідповідач же, в свою чергу, не надав судам 2-х інстанцій та не довів належними доказами, які би спростували зміст контракту купівлі-продажу від 09.07.2021р. №01, в тому числі будь-які відомості про отримання від компетентних органів Німеччини інформації щодо підтвердження чи спростування обставин відчуження продавцем позивачу бувшого у використанні транспортного засобу «DAF XF 460 FT H4EN3», 2017 року випуску та отримання або заперечення отримання від позивача коштів в сумі 30000 євро та/або іншої суми за відчужений транспортний засіб.

Аналізуючи наведене в сукупності з наявними у справі доказами, можна дійти висновку про те, що викладені відповідачем в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів обставини не були і не могли мати розбіжності, які викликали обгрунтовані сумніви у поставці та розмірі заявленої позивачем митної вартості товару. Подані ж позивачем документи, в свою чергу, повністю кореспондуються між собою та містять всю необхідну і повну інформацію про товар та його ціну, а отже у сукупності ті відомості, які підтверджують числові значення митної вартості (її складових), й не дають підстав для жоного сумніву щодо повноти та правильності її визначення декларантом.

Отже, за таких обставин, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про те, що відповіда, в даному випадку, не надав належної оцінки поданим позивачем документам та не встановив конкретних обставин та фактів, які перешкоджали митному оформленню транспортного засобу «за ціною договору». Відповідачем аргументовано не доведено, що заявлені декларантом відомості про митну вартість товару є неповними та/або недостовірними, у тому числі, належним чином не обгрунтовано невірне визначення митної вартості товару за основним методом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 24.04.2018 у справі №814/3790/14, від 04.09.18 у справі №814/2659/16, від 26.03.2019 у справі №814/921/17, від 18.04.2019 у справі №814/1216/16 та багатьох інших, однієї лише вказівки на наявність розбіжностей та недоліків у поданих декларантом документах, без роз`яснення, в чому полягають такі розбіжності, який їхній вплив на митну вартість оцінюваного товару і чому без їх застосування митна вартість за ціною договору не може бути визнана, недостатньо для висновку про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості.

З приписів МК України слідує, що правовою підставою для прийняття митним органом рішення про коригування заявленої декларантом митної вартості товару за резервним методом - є наявність сукупності наступних умов:

1) подання суб`єктом господарювання до митного оформлення неповного пакету документів, перелік яких закріплено у ст.53 МКУ;

2) ненадання на вимогу контролюючого органу додаткової уточнюючої документації на підтвердження саме числового значення заявленої митної вартості;

3) виявлення митним органом розбіжностей у поданій документації, які унеможливлюють визначення безпосередньо митної вартості товару за основним методам (за ціною договору);

4) обґрунтування причин неможливості визначення митної вартості товару за кожним із методів, що передують резервному.

Разом з тим, як вбачається зі зімсту спірного рішення про коригування митної вартості товарів від 12.08.2021р. №UA504000/2021/000001/2, відповідачем зазначено лише тільки про неможливість застосування 2-5 методів визначення митної вартості у зв`язку з відсутністю інформації для їх застосування, та вказано про визначення митної вартості на підставі раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях, а саме за МД №UA204020/2021/239720 від 15.06.2021р.

Але, як вже наголошувалося вище, такий підхід для формування оскаржуваного рішення про коригування митної вартості прямо суперечить законодавству, що є самостійною підставою для його скасування (постанова Верховного Суду викладена від 21.12.2018р. у справі № 815/1670/17).

Так, слід зазначити, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що рішення про коригування митної вартості товарів є обґрунтованим та мотивованим у контексті норм п.п.2, 4 4.2 ст.55 МКУ якщо містить не лише дату та номер митної декларації, на підставі якої здійснено коригування митної вартості, а й порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервний метод (постанови від 29.09.2020р. у справі №160/9473/19, від 10.12.2020р.у справі №460/3038/19).

Окнім того, у постановах від 14.08.2018р. у справі №821/1617/17 і від 02.07.2020р. у справі №804/2061/17, Верховний Суд також зазначив й про необхідність наведення митним органом пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначення докладної інформації і джерел, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядних методів. При цьому, розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, може бути лише підставою для сумніву у правильності визначення митної вартості, проте не є достатньою підставою для висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості та, як наслідок, коригування митної вартості за другорядними методами.

За сталою та послідовною практикою Верховного Суду (постанови від 14.07.2020 у справі № 809/1734/16, від 10.06.2021 у справі №815/6854/17), наявність у митного органу інформації про те, що митна вартість раніше імпортованих товарів, випущених у вільний обіг, не відповідає вартості заявленій позивачем, не може утворити підстав для відмови у визнанні заявленої митної вартості за основним методом, оскільки митні органи при здійсненні митного контролю, у тому числі й з питань контролю правильності визначення митної вартості, мають діяти у спосіб, визначений МКУ. Наявність інформації про те, що митна вартість раніше імпортованих товарів, випущених у вільний обіг, є більшою, ніж задекларована декларантом, за відсутності інших визначених законом підстав, що обумовлюють межі і способи здійснення органом доходів і зборів контролю митної вартості, не утворює підстав для відмови у визнанні заявленої декларантом митної вартості за основним методом та її визначенні за іншим методом, адже торгові відносини є різноманітними, здійснюються на принципах автономії волі та свободи договору, при цьому безліч обставин можуть впливати на їх ціну (характеристика товару, виробник, торгова марка, умови і обсяги поставок, наявність знижок тощо).

Отже, таким чином відповідачем в даному випадку, не доведені неповнота, неточність чи недостатність поданих позивачем документів та наведених в них відомостей для визначення митної вартості транспортного засобу за «основним методом», наявність встановлених ч,2 ст.58 МКУ обмежень для застосування першого методу та зазначених в ч.б ст.54 МКУ обставин для відмови у митному оформленні товару за першим методом, а, отже, і підстав для застосування положень ч.3 ст.57 та ч.3 ст.58 МКУ, тобто використання другорядного методу визначення митної вартості товарів при недоведеності неможливості її визначення за основним.

Враховуючи викладене, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що позивач під час митного оформлення транспортного засобу подав усі необхідні документи, які чітко ідентифікують товар та містять об`єктивні та достовірні дані, що підтверджують походження товару та заявлену декларантом митну вартість товару за ціною договору. Водночас, відповідач, в свою чергу, не довів аргументовано та документально наявність у митниці обґрунтованого сумніву у дійсності документів про проходження товару, достовірності даних та правильності визначення позивачем митної вартості товару за основним методом, що свідчить про відсутність підстав для відмови у застосуванні преференційної ставки мита та коригування митної вартості імпортованого товару.

Невиконання митним органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Таким чином, через невідповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів від 12.08.2021р. №UA504000/2021/000001/2, а також картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення від 11.08.2021р. №UA504170/2021/00008 та від 12.08.2021р. №UA504170/2021/00009 підлягають скасуванню, як протиправні.

Інші аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах чинного законодавства та спростовуються матеріалами справи.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується і ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Що ж стосується інших вимог (заява від 21.11.2022р.) щодо стягнення з митного органу судових витрат, пов`язаних з наданням позивачу правничої допомоги в суді апеляційної інтсанції в сумі 4000 грн., то з цього приводу судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно зі ст.16 КАС України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За приписами ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в т.ч. гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в т.ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено положеннями ч.ч.1,7 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.9 ст.139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в т.ч. чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, кількість витраченого адвокатом часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів наголошує, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність же документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу є окремою підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16 та, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.09.2019р. у справі №810/3806/18.

Окрім того, варто зазначити, що у відповідності до п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява №58442/00), суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Тобто, при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерієм розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Слід звернути увагу на те, що правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовано Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 вищевказаного Закону, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом ст.ст.27,30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що адвокатський гонорар може існувати у двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення, а саме: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

У п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів та звернень, довідок, заяв, скарг, а також здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Так, як вбачається з матеріалів справи та заяви позивача від 21.11.2022р., між ТОВ «Восток» та адвокатом Ткаченко О.І. укладено договір №43/21 від 01.11.2021р., в якому чітко визначено розмір гонорару 4000 грн, який сплачується адвокату клієнтом за надану в межах договору правову допомогу складається з таких послуг: 1) «супроводження апеляційного оскарження рішення суду 1-ї інстанції»; 2) «складанн та надіслання запиту до 5ААС на отримання копії апеляційної скарги»; 3) вивчення, аналіз апеляціної скарги та підготовка відзиву та заяви про відшкодування судових витрат».

На підтвердження виконання вказаного вище договору про надання правової допомоги, представник позивача надав до суду 1-ї інстанції, разом з заявою про стягнення витрат на правову допомогу, Акт №2/2022 від 21.11.2022р. виконаних робіт (послуг), протокол узгодження договірної цін від 18.11.2022р. та квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 21.11.2022р., згідно якої адвокату Ткаченко О.І. було сплачено директором ТОВ «Восток» ОСОБА_1 гонорар в сумі 4000 грн.

Разом з тим, матеріали справи не містять відповідних платіжних документів (чеків, квитанцій) про фактичну сплату підприємством позивача вказаних вище коштів в сумі 2500 грн. в якості гонорару на рахунок АБ «Євгена Малюка» у строки визначені пп.4.7 п.4 Договору про надання правової допомоги №1 СМ від 04.01.2021р. та Актом від 30.12.2021р. наданих послуг.

Таким чином, надані позивачем документи дійсно дозволяють встановити зміст наданих послуг, їх вартість та підтверджують реальний факт їх оплати.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що справа даної категорії відповідно до предмету спору є справою «незначної» складності, розгляд якої здійснювався в судах 1-ї та 2-ї інстанцій в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у ній матеріалами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, представник позивача (адвокат), в даному випадку, лише тільки підготував та подав до суду 2-ї інстанції запит від 02.11.2022р. (на 1 арк), заяву від 21.11.2022р. (3 арк) та відзив на апеляційну скаргу (на 6 арк.).

Судова колегія не оспорює права адвоката самостійно визначати гонорар, однак, у даному конкретному випадку, не може вважати, що при встановленні такого розміру гонорару була врахована складність даної справи та інші істотні обставини. Наявні у матеріалах справи документи на обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони у справі, оскільки відповідний розмір має відповідати критерію «розумної необхідності» таких витрат.

Висновки щодо можливості суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правничу допомогу містяться, зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020р. у справі №201/14495/16-ц.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, конкретні обставини справи, приписи ч.5 ст.134 і п.2 ч.9 ст.139 КАС України, несуттєву складність справи, яка, у свою чергу, не мала публічного інтересу, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, а також виходячи з критерію розумності, пропорційності та співмірності розподілу витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає, що заявлені позивачем витрати є неспівмірними, належним чином необґрунтованими та завищеними.

Отже, за таких обставин та враховуючи письмові заперечення представника відповідача, судова колегія, дійшла висновку про наявність підстав для їх зменшення та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі - 1000 грн., що буде відповідати вимогам «розумності» та «співмірності».

Керуючись ст.ст.134,139,308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської митниці () - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 липня 2022 року - без змін.

Стягнути з Миколаївської митниці (вул.Московська,57а, м.Миколаїв, 54017, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ТОВ «Восток» (вул.Дружби народів,8, м.Южноукраїнськ,55001, ) судові витрати на правничу допомогу у сумі 1000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 06.09.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко