Справа № 580/3576/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2023-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3576/22 Головуючий у 1 інстанції: Гаврилюк В.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Коротких А.Ю.

Собківа Я.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту звернення, а саме з 20.05.2022 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію ОСОБА_1 за віком, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту звернення, а саме з 20.05.2022 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що судом не встановлено, чи станом на момент звернення до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії органом пенсійного забезпечення російської федерації проводились пенсійні виплати. Крім того, апелянт зазначає, що відсутність оригіналу пенсійної справи та інших доказів щодо виплати пенсії позивачу, що зумовлена бездіяльністю відповідача щодо отримання таких доказів не може нівелювати відомості копії пенсійної справи, а також електронної пенсійної справи, та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 22 травня 2023 року (суддя-доповідач Черпіцька Л.Т.).

24 квітня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2023 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін (суддя-доповідач Черпіцька Л.Т.).

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2023 року прийнято справу № 640/33363/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії до свого провадження (суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.).

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої 22.04.2014, ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою щодо призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 27 травня 2022 року № 89 відмовлено у призначенні пенсії за віком, у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначено, що, відповідно до запису № 34 у трудовій книжці, ОСОБА_1 звільнений, згідно п. 3 ст. 77 Трудового кодексу рф, за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. Вказано, що, згідно ст. 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера, однак, відомості про припинення пенсійної виплати в рф відсутні.

Листом від 01 червня 2022 року № 2600-0208-8/59391 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про відмову у призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із вказаних у рішенні від 27.05.2022 № 89 підстав.

Не погоджуючись із відмовою в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

За приписами статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статі 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

13 березня 1992 року набула чинності Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода), відповідно до статті 1 якої пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць Угоди здійснюються згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Нормами ч.ч. 2-3 ст. 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

В силу вимог статті 7 Угоди, при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 27 травня 2022 року № 89 відмовлено ОСОБА_1 у призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 36).

Підставою відмови вказано, що, згідно ст. 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера, однак, відомості про припинення пенсійної виплати відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за змістом ст. 7 Угоди, право на отримання пенсії передбачене виключно в одній із країн держав - учасниць Угоди, оскільки, при переселенні пенсіонера виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Отже, у разі отримання особою пенсії у російській федерації, як держави-учасниці Угоди, при переселенні такої особи до України, виплата пенсії у рф має бути припинена.

Матеріали справи свідчать, що, згідно запису № 34 вкладення до трудової книжки серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , відповідно до наказу № 058 від 13.04.2012, на підставі п. 3 ст. 77 Трудового кодексу рф, звільнений із ГУП КК «Камчаттрансфлот» за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 12).

Таким чином, з вищевказаного вбачається, що ОСОБА_1 призначена пенсія в російській федерації.

При цьому, як зазначив ОСОБА_1 у позовній заяві, позивач фактично не може отримувати пенсію на території російської федерації, оскільки, він проживає на території України та, у зв`язку з військовою агресією рф та оголошенням військового стану він не може перетинати кордон для отримання пенсії в рф, а картки держави агресора на території України не працюють, тому, фактично позивач не отримує пенсію. Після закінчення військового стану та можливості направлення відповідачем запиту до пенсійного фонду російської федерації щодо бажання отримувати пенсію на території України позивачем, пенсійний фонд рф закриє пенсійну справу.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у суду є об`єктивні підстави вважати, що позивачу призначена та продовжує нараховуватися пенсія в рф. Водночас, жодних доказів припинення нарахування пенсійних виплат в рф позивачем не надано ні до пенсійного органу під час його звернення із заявою про призначення пенсії, ні до матеріалів даної справи.

Отже, з вищевказаного вбачається, що позивач фактично підтверджує, що йому на даний момент відбувається нарахування пенсії в російській федерації.

Водночас, отримання особою пенсій одночасно у двох різних державах - учасницях Угоди суперечить принципам пенсійного забезпечення, встановленим Угодою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за відсутності відомостей про припинення нарахування ОСОБА_1 пенсійних виплат в рф, оскаржувані дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії не містять ознак протиправності та вчинені у відповідності до вимог Закону.

Доводи апелянта про те, що відсутність оригіналу пенсійної справи та інших доказів виплати пенсії позивачу, що зумовлена бездіяльністю відповідача щодо отримання таких доказів не може нівелювати відомості копії пенсійної справи, а також електронної пенсійної справи та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідача стала не відсутність оригіналу пенсійної справи, а ненадання позивачем доказів припинення нарахування йому пенсійних виплат в рф.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 22.09.2021 року у справі № 308/3864/17 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, дане судове рішення прийнято Верховним Судом за інших обставин справи та правовідносин, а тому, викладені в ньому висновки не підлягають застосуванню при вирішенні спору у даній справі.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р.

З огляду на зазначене, враховуючи відсутність відомостей про припинення нарахування ОСОБА_1 пенсійних виплат в рф, а також, не подання позивачем відомостей про заробітну плату за періоди його роботи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Коротких А.Ю.

Собків Я.М.