Справа № 340/4719/23
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2023-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року м. Кропивницький Справа № 340/4719/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Науменка В.В. за участі секретаря судового засідання Гловацької М.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через уповноваженого представника адвоката Охременка А.В., звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

1) Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , що полягає у відмові ОСОБА_1 надати медичну допомогу, а саме: відмові надати направлення на лікування до відповідного медичного закладу; відмові надати направлення на огляд медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) з метою визначення відсотку втрати працездатності, потреби в протезуванні та встановлення групи інвалідності, причину та час її настання;

2) Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 надати ОСОБА_1 медичну допомогу, а саме: надати направлення на лікування до відповідного медичного закладу; надати направлення на огляд медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) з метою визначення відсотку втрати працездатності, потреби в протезуванні та встановлення групи інвалідності, причину та час її настання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, перебуваючи у складі військової частини НОМЕР_2 , у ході бойового завдання 29.08.2022 отримав поранення мінно вибухову травму, політравму, уламкові проникаючі поранення грудної клітини справа, черевної порожнини, уламковий перелом верхньої третини правої гомілки зі зміщенням, інші ушкодження, у зв`язку з чим був доставлений до лікарні для надання медичної допомоги. У період з 29.08.2022 по 31.08.2022 та з 31.08.2022 по 14.12.2022 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, де йому було проведено ряд хірургічних операцій. З 14 грудня 2022 по 03.04.2023 позивач неодноразово проходив військово-лікарську комісію (ВЛК), за результатами яких встановлено, що травма, отримана позивачем, є травмою тяжкого ступеню, надавались відпустки за станом здоров`я. З 06.04.2023 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, після чого з 17 по 24 квітня 2023 перебував на амбулаторному лікуванні, а з 05.05.2023 по 22.05.2023 на стаціонарному лікуванні. Водночас, позивач наголошує, що починаючи з квітня 2023 року відповідач не надає ОСОБА_1 направлень для продовження лікування, що негативно впливає на стан здоров`я та може мати наслідком втрату кінцівки. Зокрема, 13.06.2023 позивачем подано відповідний рапорт, який відповідачем по суті не розглянуто, а лише надано роз`яснення з питань, які у рапорті взагалі не ставились.

Таку бездіяльність відповідача вважає протиправною, що й обумовило необхідність звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою від 04.07.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 51).

18.07.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якої вбачається, що відповідач позов не визнає. Зазначає, що позивач з 17.04.2023 вважається таким, що самовільно залишив військову частину, а відтак відповідач позбавлений можливості надати останньому медичну допомогу, у тому числі, за необхідності, надати направлення до лікувального закладу. Що стосується направлення на МСЕК, наголошує, що видача такого направлення взагалі не відноситься до компетенції військової частини.

Також відповідачем у наданому відзиві заявлено клопотання про подальший розгляд справи у порядку загального позовного провадження (а.с 56-60).

Ухвалою суду від 20.07.2023 клопотання відповідача про подальший розгляд справи у прядку загального позовного провадження задоволено частково, вирішено подальший розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання у справі на 07.08.2023 (а.с. 90).

У судовому засіданні 07.08.2023 позивач та його представник на задоволенні позову наполягали з підстав, викладених у позовній заяві.

Позивач суду пояснив, що є військовослужбовцем, призваним за мобілізацією, військову службу проходить у в/ч НОМЕР_2 . 29 серпня 2022 отримав тяжке поранення, тривалий час перебував на лікуванні, направлення на які надавались відповідачем. Починаючи з квітня 2023 року відповідач не надав йому чергове направлення на лікування, він був змушений звертатись до лікарів у приватному порядку, домовлятись про лікування без направлення військової частини, що призводить до неналежного лікування, негативно впливає на стан його здоров`я та може призвести до втрати кінцівки. Зокрема, його стан здоров`я вкрай тяжкий, на правій нозі встановлено апарат Ілізарова, самостійно пересуватись не може, постійно відчуває сильний біль у нозі, потребує лікування та оперативного втручання. Наголосив, що з моменту отримання поранення жодного разу не повертався до військової частини НОМЕР_2 , а відтак не міг її самовільно залишити.

Представник позивача надав суду пояснення, за змістом аналогічні поясненням позивача, додав, що військова частина неодноразово надавала направлення на лікування та проходження ВЛК дистанційно, на підставі медичної документації, що надавалась лікувальними закладами та підтверджувала стан здоров`я позивача. Водночас, у квітні 2023 року цього не відбулось, а відповідач навіть штучно створив ситуацію нібито самовільного залишення позивачем військової частини, що не відповідає дійсності. Рапорт про надання медичної допомоги, який позивачем подано до військової частини, по суті не розглянуто та не вирішено.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що військова частина не відмовляє у лікуванні позивача, проте наполягає, що для отримання лікування позивачу необхідно було з`явитись особисто у розташування військової частини для того, щоб лікар медичного пункту частини міг пересвідчитись у дійсному стані здоров`я позивача та лише після цього, за необхідності, надати відповідне направлення. Наголосив, що не бачить будь-яких перепон у тому, щоб позивач особисто з`явився у розташування військової частини, не зважаючи на його стан здоров`я та навіть той факт, що він самостійно не може пересуватись. Також зазначив, що не бачить перешкод у тому, щоб позивач самостійно звертався до лікувального закладу взагалі без направлення військової частини. Зауважив, що військова частина не є лікувальним закладом, а отже не зобов`язана проводити лікування позивача.

Вказав, що військова частина не зобов`язана надавати направлення на МСЕК, оскільки травма позивача пов`язана з бойовим пораненням, а не з нещасним випадком, тому, оскільки акту форми Н-1 не складалось, обов`язок направлення потерпілого на МСЕК у відповідача відсутній.

Також зазначив, що відповідачу було невідомо про місце перебування позивача, а тому було проведено службове розслідування, яким встановлено факт самовільного залишення позивачем військової частини. Пізніше представник відповідача додав, що у зв`язку з отриманням медичної документації від позивача та встановлення факту перебування його на лікуванні, буде проведено ще одне службове розслідування, що дасть змогу переглянути результати попереднього та вирішити, чи дійсно мав місце факт самовільного залишення військової частини.

У задоволенні позову просив відмовити.

У судовому засіданні 23.08.2023, у зв`язку з тим, що сторонами надано суду вичерпні пояснення, досліджено письмові матеріали справи, враховуючи відсутність додаткових клопотань сторін, з огляду на те, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, за згодою усіх учасників справи судом вирішено подальший розгляд справи проводити у письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 з травня 2022 року по час вирішення справи перебуває на військовій службі за мобілізацією у складі військової частини НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 в ході виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Мирне Миколаївського району Миколаївської області одержав бойове травмування, а саме: мінно-вибухову травму, політравму, уламкові проникаючі поранення грудної клітини справа, черевної порожнини, пошкодження правої легені, правосторонній гемопневмоторакс, пошкодження кореня брижі тонкої кишки, внутрішньочеревна кровотеча, уламковий перелом верхньої третини правої гомілки зі зміщенням, що підтверджено Довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 07.11.2022 №6586, виданої командиром в/ч НОМЕР_2 (а.с. 19).

У зв`язку з отриманими травмами, позивача 29.08.2022 було госпіталізовано до Миколаївської міської лікарні ШМД, де він перебував на стаціонарному лікуванні до 31.08.2022 (а.с. 15), після чого переведений до КНП «Одеська ОКЛ ООР», де перебував на стаціонарному лікуванні до 14.12.2022.

У період з 31.08.2022 по 02.12.2022 позивачу було проведено низку хірургічних операцій, встановлено апарат Ілізарова.

14.12.2022, 31.01.2023, 02.03.2023 позивач проходив медичний огляд ВЛК, якою встановлено, що отримана позивачем травма пов`язана з проходженням військової служби та є травмою важкого ступеню, що підтверджено відповідними довідками. Позивачу рекомендовано надання відпустки за станом здоров`я.

Відповідно до направлення від 03.04.2023, наданого командиром військової частини НОМЕР_2 (а.с. 28), позивача направлено на медичний огляд ВЛК для визначення ступеню придатності до військової служби в зв`язку з пораненням.

З 06 по 13 квітня 2023 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_4 , та 13 квітня госпітальна ВЛК в/ч НОМЕР_4 зробила висновок про непридатність до військової служби позивача, з переглядом рішення ВЛК через 6 місяців (а.с. 36-37).

Також, у період з 17.04.2023 по 24.04.2023 позивач проходив амбулаторне лікування в КНП «Смолінський центр первинної медико-санітарної допомоги», а у період з 24.04.2023 по 04.05.2023 та з 05.05.2023 по 22.05.2023 стаціонарне лікування у КНП «Обласний клінічний госпіталь ветеранів війни КОР», що підтверджується відповідною медичною документацією.

12 червня 2023 року позивач звернувся з рапортом до командира в/ч НОМЕР_2 , у якому просив надати направлення для подальшого лікування до відповідного медичного закладу, а також надати направлення на МСЕК для встановлення відсотку втрати працездатності, потреби у протезуванні та встановлення групи інвалідності. До рапорту додано копії медичної документації щодо попереднього лікування позивача (а.с. 41-44).

14.07.2023 на зазначений рапорт військовою частиною надано відповідь, якою повідомлено, що неможливо надати направлення на стаціонарне лікування поза розташуванням частини, оскільки позивач з 17.04.2023 самовільно залишив військову частину. Щодо направлення на огляд МСЕК повідомлено про неможливість вчинення таких дій, оскільки травма позивача пов`язана з бойовим пораненням, а не з нещасним випадком на виробництві, акт форми Н-1 не складався, а тому відсутні підстави для направлення позивача на огляд МСЕК (а.с. 71-72).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

За змістом частин першої-третьої статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування),посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно з частиною дев`ятою статті 1 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.

Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут).

Відповідно до частин 1, 2 Вступу до Статуту, цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Статтею 14 Статуту визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відповідно до статті 233 Статуту, збереження і зміцнення здоров`я, фізичний розвиток військовослужбовців - важлива і невід`ємна частина їх підготовки до виконання військового обов`язку. Піклування командира (начальника) про здоров`я підлеглих є одним з основних його обов`язків у діяльності щодо забезпечення постійної бойової готовності військової частини (підрозділу).

Згідно статті 234 Статуту, збереження і зміцнення здоров`я військовослужбовців досягається шляхом:

проведення командирами (начальниками) заходів, спрямованих на створення здорових умов служби і побуту;

систематичного загартовування і фізичного розвитку;

виконання санітарно-гігієнічних, протиепідемічних і лікувально-профілактичних заходів.

Статтею 246 Статуту визначено, що основними лікувально-профілактичними заходами є диспансеризація, амбулаторне, стаціонарне і санаторно-курортне лікування військовослужбовців.

Військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини, що встановлено статтею 254 Статуту.

Відповідно до вимог статті 260 Статуту, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

Довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) складається начальником медичної служби військової частини, як правило, після проведення відповідного розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва).

У разі якщо обстановка не дозволяє надати довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) до направлення військовослужбовця, який одержав травму (поранення, контузію, каліцтво), на лікування поза розташуванням військової частини, така довідка направляється до закладу охорони здоров`я або територіального центру комплектування та соціальної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У разі якщо травма (поранення, контузія, каліцтво) військовослужбовця спричинена діями противника, відповідне розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва) не проводиться. Довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) складається протягом п`яти днів та у такий самий строк направляється до закладу охорони здоров`я або територіального центру комплектування та соціальної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 261 Статуту передбачено, що про прибуття військовослужбовців, яких направлено до військового закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування, начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний у той самий день повідомити командира військової частини, з якої вони прибули, а про військовослужбовців, які прибули з інфекційними захворюваннями, - також найближчий санітарно-епідеміологічний заклад охорони здоров`я. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або відрядження, на стаціонарне лікування направляються начальниками відповідних органів управління Служби правопорядку в гарнізонах або керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до статті 262 Статуту, начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

В особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В особливий період військовослужбовці, які згідно з висновком військово-лікарської комісії мають право на відпустку для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) чи визнані непридатними до військової служби, направляються до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання документів з військової частини щодо надання відпустки або звільнення з військової служби у порядку, встановленому Міністерством оборони України. Військовослужбовці також мають право особисто подавати документи для оформлення відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), а також для оформлення звільнення з військової служби у порядку, встановленому Міністерством оборони України.

Аналізуючи викладені норми закону у їх сукупності та застосовуючи їх до спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що надання медичної допомоги військовослужбовцю є обов`язком військової частини, у якій військовослужбовець проходить службу, а його стаціонарне лікування має відбуватись шляхом видачі медичним пунктом (ротою) військової частини відповідного направлення на таке лікування.

Вказане свідчить про безпідставність доводів позивача щодо відсутності у відповідача обов`язку у наданні направлення на лікування та необхідності позивачу звертатись до лікувальних закладів у приватному порядку.

Суд також зазначає, що відповідно до змісту частин 2 та 3 статті 262 Статуту, обмін медичної та іншої документації в особливий період може відбуватись шляхом направлення таких документів електронною поштою, а отже доводи відповідача стосовно того, що позивач має особисто з`явитись до медичного пункту військової частини, незважаючи на стан свого здоров`я, для отримання відповідного направлення на лікування, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд критично сприймає доводи відповідача стосовно самовільного залишення 17.04.2023 позивачем військової частини, оскільки сторонами не заперечується, що позивач після отримання поранення 29.08.2022 жодного разу не перебував у розташуванні військової частини НОМЕР_2 , а тому й не міг її самовільно залишити 17.04.2023.

Доводи відповідача стосовно того, що позивач мав бути звільнений зі служби на підставі відповідного висновку ВЛК про його непридатність до військової служби, а тому відповідач не може нести відповідальність за його лікування та встановлення відсотку втрати працездатності, суд не приймає, оскільки станом на момент вирішення справи до суду не надано жодних доказів про звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків військової частини НОМЕР_2 .

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині ненадання відповідачем направлення на стаціонарне лікування позивача.

Що стосується позовних вимог у частині ненадання направлення на МСЕК, суд зазначає наступне.

Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації, визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Положення, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 р. № 337 Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві (Офіційний вісник України, 2019 р., № 34, ст. 1217), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.

Водночас, пункт 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, визначає, що ступінь втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними служби (зборів) встановлюється у відсотках з метою виплати страхових сум за державним обов`язковим особистим страхуванням у день розгляду комісією таких документів:

1) копії свідоцтва про хворобу, виданого за затвердженою Міноборони формою військово-лікувальним закладом або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки у разі визнання військово-лікарською комісією військовослужбовця або військовозобов`язаного в період проходження служби (зборів) не придатним за станом здоров`я для подальшого проходження служби (зборів) унаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання. Ступінь втрати працездатності застрахованого військовослужбовця або військовозобов`язаного встановлюється з дня проведення військово-лікарською комісією його огляду, але не пізніше дати звільнення такого військовослужбовця або військовозобов`язаного з військової служби;

2) довідки про придатність військовослужбовця або військовозобов`язаного до військової служби, що видана військоволікувальним закладом або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки за затвердженою Міноборони формою, якщо:

застрахованого визнано обмежено придатним до військової служби (зборів) або професійної діяльності у разі втрати ним здоров`я внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаного у період проходження військової служби (зборів), але не підлягає звільненню з військової служби (зборів);

ступінь втрати працездатності військовослужбовця або військовозобов`язаного встановлюється на підставі поданих військово-лікарською комісією документів;

застрахованого визнано військово-лікарською комісією придатним до військової служби (зборів) у разі втрати ним здоров`я внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаного у період проходження військової служби (зборів). Ступінь втрати працездатності застрахованого встановлює комісія після закінчення його лікування.

Отже, якщо військовослужбовець не звільнений з військової служби, медико-соціальна експертиза проводиться за направленням відповідного військоволікувального закладу (медичний пункт, медична рота військової частини, військово-медичні заклади, госпіталі, де військовослужбовець проходив лікування або реабілітацію внаслідок отриманої травми, поранення, контузії чи захворювання).

Аналіз зазначених норм законодавства свідчить про те, що обов`язок направлення військовослужбовця для проходження медико-соціальної експертизи (МСЕК) покладається у тому числі на медичний пункт (роту), як військоволікувальний заклад військової частини, де проходить службу військовослужбовець; таке направлення пов`язано з втратою військовослужбовцем здоров`я саме унаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), а не через нещасний випадок.

За таких підстав доводи відповідача щодо відсутності можливості надання направлення позивачу на МСЕК через відсутність факту нещасного випадку на виробництві є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Отже, позовні вимоги у цій частині також є обґрунтованими.

Суд зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення військової частини НОМЕР_2 про видання розпорядження по особовому складу про направлення на стаціонарне лікування та на проходження МСЕК чи відмову у такому направленні, свідчить у свою чергу про те, що уповноважений орган не прийняв жодного акта організаційно-розпорядчого характеру з числа тих, які він повинен був постановити згідно відповідних законодавчих приписів, що у свою чергу слугує підставою для висновку щодо наявної протиправної бездіяльності з боку військової частини НОМЕР_2 при розгляді відповідного рапорту позивача.

Водночас, прийняття рішення за наслідками розгляду рапорту, у тому числі, про надання направлення на стаціонарне лікування та на проходження МСЕК, належить виключно до компетенції відповідача, як органу, в якому позивач проходить службу.

Частинами 1, 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У ході розгляду справи відповідач не довів суду правомірність своєї бездіяльності, а тому суд дійшов висновку, що відповідач у спірних правовідносинах допустив протиправну бездіяльність, а права позивача підлягають відновленню.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Враховуючи викладене, суд вважає доцільним відновити права позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо ненадання позивачеві направлення на лікування до відповідного медичного закладу, ненадання направлення на огляд медико-соціальною експертною комісією (МСЕК), з зобов`язанням відповідача надати позивачу направлення на лікування до відповідного медичного закладу та надати направлення на огляд медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) з метою визначення відсотку втрати працездатності, потреби в протезуванні та встановлення групи інвалідності, причину та час її настання.

За таких підстав, позов підлягає задоволенню.

Судові витрати сторонами не понесені.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненадання ОСОБА_1 направлення на лікування до відповідного медичного закладу та щодо ненадання направлення ОСОБА_1 на огляд медико-соціальною експертною комісією (МСЕК), за наслідками розгляду рапорту від 12.06.2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 надати ОСОБА_1 направлення на лікування до відповідного медичного закладу для продовження лікування унаслідок отриманого 29.08.2022 року поранення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 надати ОСОБА_1 направлення на огляд медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) з метою визначення відсотку втрати працездатності, потреби в протезуванні та встановлення групи інвалідності, причину та час її настання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО