Справа № 420/18331/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/18331/22

Головуючий І інстанції: Левчук О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 17.02.2023р.) у справі за позовом адміністративним Одеського обласного центру зайнятості до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третьої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

15.12.2022р. Одеський ОЦЗ звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДКСУ в Одеській області та третьої особи - ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просило суд:

- визнати протиправними дії ГУ ДКСУ в Одеській області щодо повернення Одеському ОЦЗ наказу Господарського суду Одеської області від 21.06.2022р. у справі №916/487/22 про примусове виконання рішення без виконання;

- зобов`язати ГУ ДКСУ в Одеській області прийняти до виконання наказ Господарського суду Одеської області від 21.06.2022р. у справі №916/487/22 про примусове виконання рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно повернуло позивачу судовий наказ без виконання, оскільки ГУ ПФУ в Одеській області є державним органом, а відповідно до положень ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. При цьому, проаналізувавши зміст наказу Господарського суду Одеської області від 21.06.2022р. у справі №916/487/22, а саме строки пред`явлення даного виконавчого документу до виконання, можна дійти висновку, що позивачу виданий відповідний наказ як юридичній особі, а не як органу державної влади, оскільки наказ може бути пред`явлений до примусового виконання протягом трьох років. Відтак, у даних правовідносинах, стягувач не є органом державної влади, а тому твердження ГУ ДКСУ в Одеській області про те, що дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на дані спірні правовідносини є помилковими, які не ґрунтуються на всіх обставинах справи.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та мотивовано просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов Одеського ОЦЗ - задоволено. Визнано протиправними дії відповідача щодо повернення Одеському ОЦЗ наказу Господарського суду Одеської області від 21.06.2022р. у справі №916/487/22 про примусове виконання рішення без виконання. Зобов`язано відповідача прийняти до виконання наказ Господарського суду Одеської області від 21.06.2022р. у справі №916/487/22 про примусове виконання рішення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 23.06.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2023р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2023р. дану апеляційну скаргу залишено без руху.

28.03.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

11.04.2023р. апелянтом подано клопотання про долучення до матеріалів цієї справи, зокрема, листа (роз`яснення) Господарського суду Одеської області від 14.03.2023р. №916/487/22/1514/2023 про те, що 23.05.2022р. судом у справі №916/487/22 було видано наказ зі строком пред`явлення до виконання 3 місяці.

13.04.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Зокрема, позивач зазначив про те, що державні виконавці не мають законних підстав проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами в справах, де боржниками є державні органи. Дані повноваження належать виключно органам Казначейства.

17.04.2023р. ГУ ДКСУ в Одеській області було подано додаткові пояснення, у якому останній, посилаючись на вимоги ч.2 ст.2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», підтримав доводи апеляційної скарги та зазначив, що Одеський ОЦЗ помилково ігнорує те, що законодавець, зазначаючи перелік органів, на яких не поширюється дія названого Закону, використав узагальнене поняття «державне підприємство», яке включає в себе також і державну установу та державну організацію. Тому, враховуючи, що позивач зареєстрований за організаційно-правовою формою «державна установа», відповідач правомірно та обґрунтовано повернув йому наказ Господарського суду Одеської області.

Одночасно, позивачем було надано до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких, серед іншого, зазначено щодо безпідставності посилання відповідача на ч.2 ст.2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», зважаючи на положення ч.1 цієї статті щодо гарантування виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити пенсії дії щодо майна, боржником за яким є державний орган (підприємство).

Також, Одеський ОЦЗ звернув увагу на необґрунтованість поданого апелянтом клопотання про долучення до матеріалів справи відповідних документів.

Заперечуючи щодо наданих письмових пояснень, відповідачем було подано до суду відповідні заперечення від 19.04.2023р., в яких останній просив суд апеляційної інстанції врахувати той факт, що вирішуючи питання щодо строку пред`явлення виконавчого документа (3 місяці) суд 1-ї інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог та прийняв відповідне рішення за відсутністю достатніх та належних доказів.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

23.05.2022р. рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/487/22 стягнуто з ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача - Одеського ОЦЗ заборгованість з виплаченої суми забезпечення та вартості наданих соціальних послуг громадянину ОСОБА_1 у розмірі - 32868,65 грн.

21.06.2022р. Господарським судом Одеської області було видано у справі №916/487/22 наказ про примусове виконання рішення.

01.07.2022р. Одеський ОЦЗ звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із письмовою заявою про примусове виконання наказу Господарського суду Одеської області від 21.06.2022р. у справі №916/487/22.

16.08.2022р. повідомленням старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пхіденко О.С. повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання та зазначено, що відповідно до п.3 «Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845) рішення виконується на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

07.09.2022р. Одеський ОЦЗ звернувся до ГУ ДКСУ в Одеській області із заявою про примусове виконання наказу Господарського суду Одеської області від 21.06.2022р. у справі №916/487/22, яку орган держказначейства своїм листом від 13.10.2022р. з посиланням на пп.3 п.9 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845) теж повернув без виконання.

26.10.2022р. Одеський ОЦЗ повторно звернувся до ГУ ДКСУ в Одеській області із заявою про примусове виконання вказаного вище наказу Господарського суду Одеської області, однак відповідач знову своїм листом від 15.11.2022р. повернув її без виконання з аналогічних підстав.

Не погоджуючись із вказаними вище діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості і доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірних дій та рішення ГУ ДКСУ в Одеській області. Суд вказав на те, що відсутність відкритих в органі державного казначейства відповідних рахунків боржника, не може бути підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не в повному обсязі погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби являється Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VІІ.

За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII).

У відповідності до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів.

За ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно та в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч.1 ст.5 Закону №1404-VІІІ).

Частиною 2 ст.6 Закону №1404-VІІІ визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Органи та установи, зазначені в ч.ч.1-3 цієї статті, не є органами примусового виконання (ч.4 ст.6 Закону №1404-VІІІ).

Відповідно до п.1 «Положення про Державну казначейську службу України» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015р. №215), Казначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з пп.3 п.4 Положення №215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Правові основи виконання судових рішень про стягнення коштів з бюджетних установ, окрім Закону №1404-VІІІ, визначається Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012р. №4901-VI, а також «Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845).

За правилами ст.1 Закону №4901-VI, цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом №1404-VIII, та особливості їх виконання.

Статтею 2 цього Закону визначено особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду. Зокрема, ч.1 цієї статті передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:

- державний орган;

- державні підприємство, установа, організація;

- юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Так, примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності (ч.2 ст.2 Закону №4901-VI).

Отже, Законом №4901-VI передбачено гарантії держави та особливості виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є, серед іншого, державний орган або ж підприємство, однак дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган чи орган місцевого самоврядування або їх підприємства.

Тобто, зазначеним законом держава гарантує виконання рішень перед стягувачами, у яких відсутній «державний елемент».

При цьому, таке виключення «державного елементу» у стягувача узгоджується з передумовами прийняття цього Закону.

У світлі доводів учасників справи та наявних в матеріалах цієї справи доказів, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до пояснювальної записки до проекту Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», необхідність прийняття проекту цього Закону обґрунтована тим, що 15.10.2009р. Європейський суд з прав людини виніс «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», яке набуло статусу остаточного 15.01.2010р.

У згаданому вище рішенні, Європейським судом визнано порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.6 «Право на справедливий суд» та ст.1 «Захист права власності» Першого протоколу до Конвенції) в зв`язку з систематичним невиконанням державою рішень національних судів.

Окрім того, було визнано порушення ст.13 «Право на ефективний засіб юридичного захисту» Конвенції в зв`язку з відсутністю у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання.

З огляду на суть порушення Європейський суд зобов`язав державу, зокрема, невідкладно - не пізніше ніж упродовж одного року від дати, на яку це рішення набуває статусу остаточного (тобто до 15.01.2011р.), - запровадити ефективний засіб юридичного захисту (або комплекс таких засобів), який би забезпечив адекватний та достатній захист від невиконання або затримки у виконанні рішення національного суду, за виконання якого вона несе відповідальність у відповідності до принципів, встановлених практикою Європейського суду.

Метою цього проекту Закону є приведення положень чинного законодавства у відповідність з Конвенцією шляхом запровадження комплексу ефективних засобів, які б забезпечили безумовне виконання рішень суду вказаної категорії.

Досягнення вказаної вище мети передбачається шляхом запровадження механізму, за яким виконання судових рішень стосовно стягнення коштів із державних органів, підприємств, установ або ж організацій, боржника-юридичної особи, примусова реалізація майна якого забороняється, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, у разі якщо неможливо виконати рішення за рахунок боржника.

Таким чином, Закон №4901-VI прийнятий для забезпечення безумовного виконання державою рішень перед стягувачами, які не є державними органами чи органами місцевого самоврядування, задля недопущення порушення Конвенції.

Як встановлено колегією суддів та не заперечується сторона у справі, Одеський ОЦЗ () має організаційно-правову форму «державна організація (установа, заклад)», що підтверджується відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та «Положенням про Одеський ОЦЗ» (затв. наказом Державної служби зайнятості від 09.10.2017р. №146).

Отже, оскільки Закон №4901-VI передбачає особливості виконання рішення суду, боржником за яким є державний орган, однак дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за яким є державний орган, то і виконання наказу Господарського суду Одеської області у справі №916/487/22, у якому і стягувачем, і боржником виступають органи державної влади, не може здійснюватися згідно із Законом №4901-VI.

З цих підстав, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що у спірному випадку підлягають застосуванню положення Закону №4901-VI.

У той же час, абз.1,2 пп.1 п.9 Бюджетного кодексу України, встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснює Казначейство України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, стосовно видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

У відповідності до п.9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, Кабінетом Міністрів України було затверджено Порядок №845, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно до п.2 у цьому Порядку терміни вживаються у такому значенні:

- безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів;

- боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання;

- стягувачі - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів, державні органи (посадові особи) за рішеннями про стягнення коштів в дохід держави.

Таким чином, зазначений Порядок №845 передбачає виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, при цьому, без прив`язки до організаційно-правової форми стягувача, яким, на відміну від Закону №4901-VI (дія якого не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган), може бути, зокрема, і державний орган, але виключно у випадках стягнення коштів в дохід держави.

У спірному випадку, наказом господарського суду стягнуто кошти, у вигляді заборгованості з виплаченої суми забезпечення та вартості наданих соціальних послуг, не в дохід держави, а на користь Одеського ОЦЗ.

Отже, у даному випадку наказ Господарського суду Одеської області у справі №916/487/22 не може підлягати виконанню в межах процедур, передбачених Порядком №845.

З огляду на викладене, колегія суддів наголошує, що наказ Господарського суду про стягнення на користь позивача відповідних сум підлягає виконанню в порядку і за процедурами, визначеними Законом України №1404-VІІ.

Разом із тим, слід зазначити про те, що відповідно до п.9 Порядку №845 орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачу, зокрема, у разі, коли виконавчий документ не підлягає виконанню саме органом Казначейства.

Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що відповідачем було неправомірно чи безпідставно повернуто позивачу наказ Господарського суду Одеської області від 21.06.2022р. про примусове стягнення у справі №916/487/22.

Таким чином, доводи апеляційної скарги у повній мірі знайшли своє підтвердження.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін у справі, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

У відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Одеського ОЦЗ в повному обсязі,

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року - скасувати та прийняти нове, який у задоволенні позову Одеського обласного центру зайнятості - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 05.09.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко