Справа № 320/24944/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви

06 вересня 2023 року № 320/24944/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Дудін С.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування нормативно-правового акта та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України, у якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати зміни, внесені до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 №647, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27;

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити на користь державного експерта експертної групи супроводження проєктів Директорату політики цифрової трансформації та інформаційної безпеки у сфері оборони Міністерства оборони України ОСОБА_1 надбавки за інтенсивність праці та/або виконання особливо важливої роботи за 2021 рік.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу 10-денний строк з дня отримання копії ухвали суду, протягом якого позивачу необхідно було усунути недоліки позовної заяви, а саме: надати суду оригінал платіжного документа про сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн.

15.08.2023 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанцію про сплату судового збору.

Водночас, розглянувши матеріали справи, судом встановлено наявність додаткових недоліків позовної заяви, про які не було зазначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, однак які потребують обов`язкового усунення до моменту вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Так, суд зазначає, що в рамках цієї позовної заяви позивачем заявлено дві вимоги:

1) щодо оскарження нормативно-правового акта - постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27 в частині змін, внесених до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 №647;

2) щодо зобов`язання Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу надбавку за інтенсивність праці та/або виконання особливо важливої роботи за 2021 рік.

Статтею 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що: нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Верховний Суд у постанові від 07.06.2021 у справі №296/10605/16-а (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 97494866) зазначив, що юридична наука визначає, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постановах Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 522/22780/16-а, від 26.11.2019 у справах № 826/4630/18 та № 183/6195/17, від 11.12.2019 у справі № 369/7296/16-а, від 21.12.2019 у справі № 826/14366/15, від 04.03.2020 № 450/1236/17.

Аналогічна правова позиція щодо визначення поняття нормативно-правового акта викладена у рішеннях Конституційного Суду України від 27.12.2001 №20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22.07.1991 (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23.06.1997 № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини), від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування (пункт 4 мотивувальної частини).

Зважаючи на викладене, оскаржувана у цій справі постанова Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27 в частині змін, внесених до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 №647, є нормативно-правовим актом.

Друга ж позовна вимога носить зобов`язувальний характер та адресована Міністерству оборони України.

Частиною першою ст.21 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Згідно із частиною першою ст.172 Кодексу адміністративного судочинства України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Суд зауважує, що зазначені правові норми стосовно можливості заявлення позивачем пов`язаних між собою вимог в одному позові направлені на гарантування процесуальної економії в межах судового розгляду, а також на забезпечення єдності судової практики, з огляду на те, що спірні правовідносини, задля вирішення яких позивач звертається до суду, пов`язані між собою єдиними підставами їх виникнення або поданими доказами, внаслідок чого окремий розгляд цих вимог в межах різних проваджень є недоцільним та не сприяє унифікованості національної судової практики.

У позовній заяві позивач зазначає, що на момент укладення контракту про проходження служби 14 січня 2021 року між позивачем та Міністерством оборони України чинне законодавство містило гарантію щодо встановлення надбавок за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи у відповідності до Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державний органів», оскільки зміни, внесені до постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 р. №647, були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2021 р. №27.

Позивач стверджує, що між ним та Міністерством оборони України виникли триваючі правовідносини зі збереження надбавки за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи. Їх реалізація розпочалась на підставі Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 «Питання оплати праці працівників державний органів», що діяла до 20.01.2021. Отримання надбавки є безперервним процесом реалізації права, яке на даний час не реалізується.

Зміни ж, внесені до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 р. № 647, були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2021 р. №, а тому позивач вважає їх такими, що прийняті з порушенням ст. 58 Конституції України, оскільки мають зворотну силу та є неконституційними, а тому підлягають скасуванню.

На думку позивача, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2021 р. №27 зміни, внесені до пункту 2 абзацу 4 та пункті 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 р. №647, обмежують право позивача на отримання надбавок у відповідності до Закону України «Про державну службу» та Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державний органів».

Позивач вважає, що зміни, внесені до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 р. №647, які звужують його права порівняно з Законом України «Про державну службу» та Положенням про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державний органів», не можуть до позивача застосовуватись у зворотній дії в часі, оскільки на момент укладення контракту з Міністерством оборони України діяли норми, які гарантували нарахування та виплати надбавок за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи.

Таким чином, заявляючи в одному позові вимоги про оскарження нормативного-правового акта постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27, та вимоги про спонукання Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу надбавку за інтенсивність праці та/або виконання особливо важливої роботи за 2021 рік, позивач посилається на протиправність постанови КМУ від 20.01.2021 №27, вважає, що вона обмежує його право на отримання надбавок та перешкоджає МОУ здійснювати нарахування та виплату таких надбавок.

Однак, суд зауважує, що особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень врегульовано статтею 264 КАС України.

Відповідно до частин другої-третьої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині (ч.9 ст.264 КАС України).

Водночас, частиною другою статті 265 КАС України в імперативному порядку визначено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Іншого порядку втрати чинності нормативно-правовим актом Кодексом не передбачено, як і відступу суду від цього правила, наприклад, встановлення втрати чинності нормативно-правовим актом з моменту його прийняття, а не з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

З наведеного, у свою чергу, вбачається, що оскільки позивач звернувся до суду з відповідною вимогою у 2023 році, втрата чинності постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27 (у разі задоволення позову у цій справі) не може бути поширена на правовідносини, які виникли до цього, зокрема, на 2021 рік, за який позивач просить зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу надбавку за інтенсивність праці та/або виконання особливо важливої роботи.

Таким чином, судом не вбачається зв`язку між заявленими позивачем позовними вимогами, позаяк навіть у разі задоволення позову та визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27 в частині змін, внесених до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 №647, відповідні правові наслідки (втрата чинності цим НПА) виникнуть лише після набрання законної сили відповідним рішенням суду та не зможуть вплинути на правовідносини, які виникли у 2021 році.

Наведене, у свою чергу, потребує надання позивачем нормативно обґрунтованих письмових пояснень.

Відповідно до частини другої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи вказане, з метою недопущення позбавлення позивача права на доступ до правосуддя, суд вважає за необхідне продовжити строк для усунення недоліків позовної заяви.

Керуючись статтями 121, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

1. Продовжити строк для усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 , на 10 календарних днів з дня вручення копії даної ухвали суду (отримання її тексту електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою), протягом якого позивачу необхідно:

- надати суду нормативно обґрунтовані письмові пояснення щодо об`єднання у даній позовній заяві декількох позовних вимог до різних відповідачів.

2. Копію ухвали суду надіслати (вручити, надати) позивачу, зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню.

Суддя Дудін С.О.