Справа № 240/25763/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

06 вересня 2023 року м. Житомир справа № 240/25763/23

категорія 105000000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Окис Т.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дій Товкача Руслана Володимировича старшого державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо відмови у зменшенні відсоткових відрахувань із суми доходів боржника з 50% до 20% та зобов`язання вчинити такі дії.

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали позовної заяви суд дійшов висновку про необхідність її повернення на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на таке.

З матеріалів позовної заяви слідує, що позивач є боржником у виконавчих провадженнях:

- № 64163650, відкритому за наслідками винесеної 14 січня 2021 року Корольовським ВДВС у м. Житомирі постанови №12/60486300;

- № 64164244, відкритому за наслідками винесеної 08 листопада 2019 року Корольовським ВДВС у м. Житомирі постанови №60485761/12;

-№47909274, відкритому за наслідками винесення 08 липня 2013 року Господарським судом Житомирської області наказу №906/769/13;

- № 64164086, відкритому за наслідками винесеної 08 листопада 2019 року Корольовським ВДВС у м. Житомирі постанови №60486300/12 ;

- № 60149380, відкритому за наслідками винесеної 26 липня 2013 року Корольовським ВДВС у м. Житомирі постанови №22195421;

- № 60149296, відкритому за наслідками винесеної 23 вересня 2019 року Корольовським ВДВС у м. Житомирі постанови №22195421;

- № 64163965, відкритому за наслідками винесеної 14 січня 2021 року Корольовським ВДВС у м. Житомирі постанови №12/60485761;

- № 64163767, відкритому за наслідками винесеної 14 січня 2021 року Корольовським ВДВС у м. Житомирі постанови №60398027/12.

Позивач не погоджується p діями ОСОБА_2 - старшого державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо відмови у зменшенні відсоткових відрахувань із суми доходів боржника з 50% до 20%, які здійснюються у межах вище зазначених виконавчих провадженнях.

У матеріалах справи відсутні докази наявності зведеного виконавчого провадження, в яке об`єднано названі виконавчі документи.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі Zand v. Austria вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України.

Згідно із частиною 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

При цьому, частиною 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За приписами частини 2 цієї праової норми рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного чи приватного виконавця щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Суд зазначає, що питання юрисдикційності справ за скаргами на дії державного виконавця вже було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду, і з цього приводу зроблено висновок про те, що вказані справи мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому ухвалені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню. У порядку адміністративного судочинства розглядаються скарги на дії, бездіяльність та рішення державного виконавця у виконавчому провадженні, у якому, окрім виконавчих листів, виданих на виконання рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства, об`єднані рішення інших органів чи примусово виконуються судові рішення, ухвалені за правилами різних процесуальних законів. Зокрема, такі висновки містяться в постановах від 14 березня 2018 року у справі №14-19цс18, від 20 червня 2018 року у справі №14-207цс18, від 12 вересня 2018 року у справі №11-675апп18.

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавців щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

Як убачається з матеріалів справи, одне з виконавчих проваджень, в межах яких здійснюється відрахування частини доходу позивача, а саме №47909274, відкрите за наслідками винесення 08 липня 2013 року Господарським судом Житомирської області наказу №906/769/13.

Тому, відповідно до положень частини 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження", в цій частині справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Водночас, поряд із цим, інша частина виконавчих проваджень на підставі яких здійснюється відрахування частини заробітної плати позивача, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Доказів об`єднання зазначених виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження позивач не надав.

Отже, у цьому випадку позивачем об`єднано в одне провадження кілька вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства.

Водночас, частиною 4 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172цього Кодексу).

Ураховуючи вище викладене та зважаючи на те, що у цьому випадку позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог внаслідок об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, суд доходить висновку про наявність підстав для повернення ОСОБА_1 його позовної заяви на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 січня 2022 року у справі №240/3616/21 та від 19 липня 2022 року у справі №420/13476/20.

Керуючись статтями 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дати її постановлення.

Суддя Т.О. Окис