Справа № 580/240/23
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/240/23 Суддя (судді) першої інстанції: Петро ПАЛАМАР
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління патрульної поліції в Одеській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області про визнання протиправними дій та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Одеській області про визнання протиправними дій та стягнення коштів.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління патрульної поліції в Одеській області щодо звернення до примусового виконання постанови від 12.08.2022 року №ЕАР5743131.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови щодо стягнення коштів на відшкодування понесених витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 146,30 і коштів на відшкодування судових витрат та ухвалити нову постанову, якою стягнути на користь позивача ці кошти (за текстом апеляційної скарги).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Управління патрульної поліції в Одеській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянти мотивують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.08.2022 року інспектор Управління патрульної поліції в Одеській області виніс постанову серії ЕАР №5743131 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху зафіксованого не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 340 грн.

27.08.2022 року позивач сплатив накладений постановою від 12.08.2022 року №5743131 штраф у сумі 340,00 грн, що підтверджується квитанцією від 27.08.2022 року та витягом з Електронного кабінету водія (а.с. 16, 17).

21.11.2022 року відповідач надіслав до Уманського відділу державної виконавчої служби у м. Умані Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) постанову від 12.08.2022 року №5743131 для пред`явлення її до примусового виконання (а.с. 22).

09.12.2022 року головний державний виконавець Горбатюк Н. Б. виніс постанови:

-про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 з виконання постанови від 12.08.2022 року серії ЕАР №5743131;

-про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, відповідно до якої загальна сума мінімальних витрат склала 150,00 грн.

-про арешт коштів боржника, якою наклав арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику;

-про розшук майна боржника, якою оголошено в розшук майно боржника.

12.12.2022 року позивач звернувся до Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) із клопотанням про закінчення виконавчого провадження.

14.12.2022 року державний виконавець виніс такі постанови:

-про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, відповідно до якої загальна сума мінімальних витрат склала 146,30 грн;

-про припинення розшуку майна боржника;

-про зняття арешту з коштів.

15.12.2022 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо звернення виконавчого документа до примусового виконання, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується позовних вимог в частині визнання протиправними дій Управління патрульної поліції в Одеській області щодо звернення до примусового виконання постанови від 12.08.2022 року №ЕАР5743131, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

У відповідності до частини 1 та 2 статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Згідно частини 1 статті 291 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 26 цього Кодексу, постанов по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованого в автоматичному режимі, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису), а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини 2 цієї статті постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення, або під час її виконання у випадках, передбачених частиною першою статті 300-1 цього Кодексу.

В силу приписів статті 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.

При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.

Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

В свою чергу, відповідно до частини 1 статті 307 КУпАП, штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Положеннями статті 308 КУпАП передбачено, що у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

З матеріалів справи вбачається, що постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 12.08.2022 року №5743131, якою ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 122 КУпАП притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 340, 00 грн, останній отримав 12.08.2022 року, про що він зазначає в позовній заяві та що визнається сторонами. Таким чином, враховуючи приписи ч. 2 ст. 291 КУпАП, зазначена постанова набрала законної сили 12.08.2022 року.

Як було встановлено судом першої інстанції, позивач 27.08.2022 року сплатив накладений постановою від 12.08.2022 року №5743131 штраф у сумі 340,00 грн, що підтверджується квитанцією від 27.08.2022 року та витягом з Електронного кабінету водія (а.с. 16, 17).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

Статтею 252 Цивільного кодексу України встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно положень частини 5 статті 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи, що постанову від 12.08.2022 року №5743131 позивач отримав 12.08.2022 року, а останній день строку виконання постанови, перебіг якого почався з наступного дня після її прийняття, - 27.08.2022 року припав на вихідний день (субота), то днем закінчення строку є 29.08.2022 року (перший робочий день).

Відтак, враховуючи, що позивач штраф у сумі 340 грн, накладений постановою від 12.08.2022 року №5743131, сплатив 27.08.2022 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 сплатив штраф у межах граничного строку виконання зазначеної постанови, встановленого ч.1 ст.307 КУпАП.

Тому, твердження відповідача про пропуск позивачем п`ятнадцятиденного строку сплати штрафу, апеляційний суд також вважає безпідставним.

Разом з тим, як було встановлено судом першої інстанції, відповідач надіслав зазначену вище постанову для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) згідно відмітки Укрпошти 21.11.2022 року (а. с. 22).

Водночас, судова колегія зауважує, що таке право у відповідача виникало у разі несплати правопорушником штрафу у строк, встановлений ч.1 ст. 307 КУпАП, а також відповідач повинен був звернутися із зазначеною постановою про накладення адміністративного стягнення до примусового виконання протягом трьох місяців з дня її винесення.

Однак, позивач сплатив накладений на нього штраф у межах граничного строку виконання постанови від 12.08.2022 року №5743131, передбаченого ч. 1 ст. 307 КУпАП.

При цьому, постанову від 12.08.2022 року №5743131 про накладення штрафу відповідач надіслав для примусового виконання до органу державної виконавчої служби 21.11.2022 року, тобто звернув зазначену постанову до виконання після спливу тримісячного строку з дня її винесення, передбаченого ч. 1 ст. 303 КУпАП.

Відповідно до пункту 19 Положення про єдину інформаційну систему Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.11.2018 року №1024, доступ уповноважених працівників до сервісів єдиної інформаційної системи МВС здійснюється з використанням засобів електронної ідентифікації, що відповідають вимогам законодавства, у межах реалізації своїх повноважень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач, звертаючи постанову про накладення штрафу від 12.08.2022 року до виконання, повинен був перевірити чи сплатив позивач штраф, накладений цією постановою. Однак, відповідач, не перевіривши сплату позивачем такого штрафу, безпідставно звернувся до органів державної виконавчої служби для примусового її виконання і, як наслідок, відповідним органом ДВС було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 та визначено для позивача розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, загальна сума яких склала 146,30 грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з Управління патрульної поліції в Одеській області на користь позивача коштів на відшкодування понесених витрат щодо проведення виконавчих дій у розмірі 146,30 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з приписами статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Верховний Суд у пункті 28 постанови від 27.03.2019 року по справі №826/15117/17 нагадав, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття (вчення) оспорюваних рішення, дії чи допущення бездіяльності.

Так, відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Статтею 18 Закону №1404-VIII визначені обов`язки і права виконавця під час примусового виконання виконавчого документа.

При цьому, у відповідності з частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження наділений правом з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

При цьому, судом першої інстанції вірно зауважено на обов`язок державного виконавця відкрити виконавче провадження у разі надходження виконавчого документа на примусове виконання, передбачений ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII.

Як встановлено судом першої інстанції, головний державний виконавець Горбатюк Н. Б. після надходження постанови від 12.08.2022 року №5743131 відкрив 09.12.2022 року виконавче провадження НОМЕР_1. Державний виконавець 14.12.2022 року виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, відповідно до якої загальна сума мінімальних витрат склала 146,30 грн.

14.12.2022 року позивач добровільно сплатив витрати виконавчого провадження у сумі 146,30 грн, що підтверджується квитанцією від 14.12.2022 року (а. с. 25).

15.12.2022 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, якщо виконавчий документ відповідає усім вимогам та його пред`явлено до виконання у межах встановленого законом строку, державний виконавець зобов`язаний прийняти цей виконавчий документ до виконання та, за відсутності доказів сплати штрафу, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа винести постанову про відкриття виконавчого провадження, стягнути подвійну суму штрафу у порядку примусового виконання виконавчого документа.

Однак, у справі, що розглядається, не оскаржується постанова про відкриття виконавчого провадження.

Разом з цим, п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При цьому, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження позивач не оскаржував, відтак вона була чинною, а отже підлягала виконанню.

Враховуючи раніше викладені обставини та норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, вчинення відповідачем виконавчих дій та прийняття відповідних рішень під час примусового виконання, зокрема, щодо винесення постанови від 14.12.2022 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на суму 146,30 грн відповідало вимогам Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим колегія суддів також не вбачає підстав для стягнення зазначеної суми з відповідача в межах цієї адміністративної справи.

Частиною 2 ст. 74 Закону №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відтак, позивач має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що постановою державного виконавця від 14.12.2022 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження порушено його права, свободи чи інтереси у передбачений законом строк.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити частково.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

До позову позивач додав заяву про розмір судових витрат, в якій просив стягнути з відповідача усі судові витрати, які позивач фактично понесе до набрання рішенням законної сили. У заяві позивач вказав, що позивач має намір сплатити такі витрати, пов`язані з розглядом справи: витрати на конверт та поштові марки для відправлення позовної заяви; витрати на конверт та поштові марки для відправлення відповіді на відзив; витрати на конверт та поштові марки для відправлення заяви на отримання рішення, що набрало законної сили, та виконавчих листів.

Також у відповіді на відзив, яка надійшла до суду 02.03.2023 року, позивач просив, зокрема, долучити до матеріалів чеки про додаткові судові витрати позивача, пов`язані з надісланням відповіді на відзив відповідачу та до суду.

Щодо вирішення питання про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, судова колегія зазначає таке.

Згідно із статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, на думку колегії суддів, позивач необґрунтовано відніс витрати на конверти та поштові марки до витрат, пов`язаних з розглядом справи, адже до таких витрат, як було зазначено вище належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

По суті заявленого клопотання позивач просить стягнути з відповідача витрати на конверти та поштові марки, які він витратив у зв`язку з надсиланням відповідачу копій позовної заяви та відповіді на відзив, однак ці витрати не пов`язані із вчиненням процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи, відтак не підлягають стягненню.

Частиною 1 статті 139 вказаного Кодексу передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання адміністративного позову в цій справі відповідно до ухвали від 06.02.2023 року, та не надав доказів понесення інших судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Відтак, враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління патрульної поліції в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочка Є.О.

Чаку Є.В.