Справа № 160/11378/23
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про скасування пункту 1.2. рішення Дніпровської міської ради №508/12 від 24.11.2021р. "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)", -
25 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпровської міської ради, в якому позивач просить суд:
- скасувати пункт 1.2 рішення Дніпровської міської ради №508/12 від 24.11.2021р. "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)" щодо клопотань ОСОБА_1 за вх. №36/1043, 36/1044 від 17.02.2021р. про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у Кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів "Кипарисний".
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що у п.1.2. рішення Дніпровської міської ради №508/12 від 24.11.2021р. зазначені номери клопотань позивача вх. №36/1043 та вх. №36/1044 від 17.02.2021р., які він просив залишити без розгляду у заяві від 15.06.2021р. за вх. №36/3667. На думку позивача, прийняття рішення №508/12 від 24.11.2021р. після подання заяви від 15.06.2021р. за вх.№36/3667 про залишення без розгляду його клопотань за вх.№№36/1043, 36/1044 від 17.02.2021р. є незаконним, таким, що порушує його особисте немайнове право на свободу думки, слова, поглядів, переконань та волевиявлення, закріпленого у ч.1 ст.34 та ст.40 Конститу ції України, ст.ст.269-275 ЦК України.
29.05.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху.
07.08.2023 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначив, що позивачем не доведено належним чином порушення його прав пунктом 1.2. рішення Дніпровської міської ради №508/12 від 24.11.2021р. «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб), тому рішення є таким, що відповідає нормам законодавства України.
Відповідач звернув увагу на те, що 06.08.2021 року департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було надано відповідь ОСОБА_1 на його звернення від 02.08.2021 року №37/1883 щодо стану оформлення правовстановлюючих документів на землю по фактичному розміщенню гаражів по АДРЕСА_1 та зазначено про обставини щодо підготовленого проекту рішення з даного питання. Крім того, позивача було проінформовано про те, що відповідно до наданих до клопотань правовстановлюючих документів на нерухоме майно, та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, запитувані земельні ділянки розташовані у кооперативі по будівництву експлуатації колективних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Також зауважив, що за своєю природою рішення Дніпровської міської ради №508/12 від 24.11.2021р. є актом індивідуальної дії та вичерпує свою дію фактом його виконання. Отже відповідач вважає, що в даному спорі відсутнє порушення прав позивача.
17.08.2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він послався на те, що для поновлення його особистого немайнового права необхідно скасувати п.1.2 рішення Дніпровської міської ради №508/12 від 24.11.2021р.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріали справи, 17.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровської міської ради з клопотаннями вх.№№36/1043, 36/1044 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів АДРЕСА_1 .
За наслідками розгляду його клопотань, та на підставі доданих до них документів, було підготовлено проект рішення міської ради «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)», який 11.05.2021 року було оприлюднено на офіційному Інтернет-порталі Дніпровської міської ради та її виконавчого комітету відповідно до процедури, встановленої Регламентом Дніпровської міської ради VIII скликання.
15.06.2021 ОСОБА_1 звернувся до Дніпровської міської ради із заявою вх. №36/3667, в якій у зв`язку з п`ятикратним перевищенням строків розгляду його клопотань від 17.02.2021 вх. №36/1043, №36/1044 просив залишити без розгляду такі клопотання та притягти до відповідальності осіб, винних в порушенні прав ОСОБА_1 та вимог діючого законодавства.
Згідно з п.1.2. проекту Рішення, ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 в кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єктів (гаражів) на зазначеній території вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативні-правових актів.
Даними комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», Єдиного державного реєстру судових рішень підтверджено, що в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала справа № 160/4709/22 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради відносно розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.06.2021 за вх. №36/3667;
- визнати протиправним порушенням особистого немайнового права ОСОБА_1 розгляд Дніпровською міською радою клопотань ОСОБА_1 за вх. №36/1043 і вх. №36/1044 від 17.02.2021 вже після подачі заяви від 15.06.2021 за вх. №36/3667;
- зобов`язати відновити порушене особисте немайнове право ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та недійсним пункт 1.2 проекту рішення «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» відносно клопотань ОСОБА_1 за вх. №36/1043 і вх. №36/1044 від 17.02.2021 про відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 в Кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оприлюдненого 11.05.2021 на сайті Дніпровської міської ради.
Рішенням суду від 18.07.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 1.2 проекту рішення «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» відносно клопотань ОСОБА_1 за вх. №36/1043 і вх. №36/1044 від 17.02.2021 про відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 в Кооперативі по будівництву та експлуатації колективних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оприлюдненого 11.05.2021 на сайті Дніпровської міської ради. Визнано протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради відносно розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.06.2021 за вх. №36/3667. Зобов`язано Дніпровську міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.06.2021 за вх. №36/3667 у встановленому законом порядку. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2022 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради було задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 року в адміністративній справі №160/4709/22 скасовано в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування п. 1.2 проєкту рішення Дніпровської міської ради «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок громадянам у м. Дніпро» (16 осіб), який було опубліковано 11.05.2021 року на сайті Дніпровської міської ради, та прийнято в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 року в адміністративній справі №160/4709/22 залишено без змін.

Як вбачається з Постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 14.12.2022 року щодо вимог позивача визнати протиправним та скасувати п. 1.2 проєкту рішення «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)», суд апеляційної інстанції, зокрема, зазначив, що: «...проєкт рішення ради, який опубліковано на сайті ради 11.05.2021 року не є рішенням Дніпровської міської ради, в розумінні Закону України «Про органи місцевого самоврядування в Україні», яким орган місцевого самоврядування вирішив клопотання позивача.

Саме по собі оприлюднення на сайті ради проєкту рішення не створює для позивача будь-яких юридичних прав чи обов`язків, фактично станом на 11.05.2021 року дата оприлюднення проєкту рішення, клопотання позивача залишались не розглянутими. Підготовка проєкту рішення та оприлюднення його на сайті є лише процедурною складовою розгляду питання в сфері земельних відносин.

Відтак, оскарження проєкту рішення міської ради не призведе до відновлення прав позивача, які він вважає порушеними, а його скасування не відповідатиме завданням адміністративного судочинства.

Натомість судом апеляційної інстанції встановлено, що 24.11.2021 року Дніпровською міською радою було прийнято рішення «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» №508/12 , п. 1.2 якого позивачу було відмовлено в надання дозволу на розробку проєктів земелеустрою для відведення земельних ділянок.

Дане рішення позивачем не оскаржується.

Отже, враховуючи той факт, що проєкт рішення Дніпровської міської ради Про відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» №508/12, опублікований 11.05.2021 року на сайті ради, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яким порушено права та інтереси позивача, з урахуванням того, що на час звернення до суду з позовом даний проєкт рішення проголосований радою та прийнятий на сесій шляхом голосування, а отже реалізований, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування проєкту рішення не підлягають задоволенню.»

Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вважаючи п. 1.2. рішення №508/12 від 24.11.2021р. «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи дану адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Ст. 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі Закон).

Згідно з п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією сільських селищних, міських ради є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Положеннями ст. 12 Земельного кодексу України (далі ЗК України), визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про відмову в цьому, повинно оформлятися відповідним рішення ради прийнятим на її пленарному засіданні.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регулюється нормами глави 19 ЗК України.

Чч. 1, 2 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Так, п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України передбачене право громадян на безоплатну передачу земельних ділянок у їх власність шляхом одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Водночас, суд зазначає, що у статті 118 Земельного кодексу України міститься загальне посилання на те, що місце розташування земельної ділянки повинно відповідати вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної та комунальної власності в розмірах, визначених відповідно до ст. 121 ЗК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Зазначені повноваження органів місцевого самоврядування кореспондуються також з питаннями, що віднесені до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради, передбаченими ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. №280/97-ВР (далі Закон), та вирішуються виключно на пленарних засіданнях таких, серед яких вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Таким чином, для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, позивач звернувся у законодавчо встановленому порядку до уповноваженого на те органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради.

Частина 7 ст. 118 ЗК України встановлює, що виключною підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Приписами ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вирішуючи питання правомірності оскарженого рішення в частині п.1.2 крізь призму основних засад адміністративного судочинства, суд повинен дослідити, чи прийнято таке на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Зазначене кореспондується також з встановленим Конституцією України обов`язком будь-якого суб`єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес». Зокрема, зазначено, що у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Також суд вважає за доцільне звернути увагу на принцип юридичної визначеності. Так, Конституційний Суд України у рішенні рішення Конституційного Суду України від 06.06.2019 № 3-р/2019 виходить з того, що принцип юридичної визначеності як складова конституційного принципу верховенства права є сукупністю вимог до організації та функціонування системи права, процесів правотворчості та правозастосування у спосіб, який забезпечував би стабільність юридичного становища індивіда. Зазначеного можна досягти лише шляхом законодавчого закріплення якісних, зрозумілих норм (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 06.06.2019 № 3-р/2019).

Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 № 6-р/2019).

Як вбачається з матеріалів справи, Дніпровська міська рада VIII скликання, розглянувши клопотання громадян про надання дозволу на розробку проєктів земелеустрою для відведення земельних ділянок, зокрема, позивача від 17.02.2021 №№36/1043, 36/1044, для будівництва індивідуальних гаражів, для встановлення тимчасових збірно-розбірних (металевих) гаражів, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельних ділянок, листи головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, керуючись чинним земельним законодавством України, Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ч. 7 ст. 118, ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, прийняла рішення «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» №508/12, п. 1.2. якого позивачу було відмовлено в наданні дозволу на розробку проєктів земелеустрою для відведення земельних ділянок.

З рішення судом встановлено, що орган місцевого самоврядування свою відмову в задоволенні клопотання позивача від 17.02.2021 року № 36/1043, 36/1044 (п. 1.2. Рішення) мотивує «невідповідністю місця розташування об`єктів (гаражів) на зазначеній території вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів».

Оцінюючи правомірність оскарженого рішення (п.1.2.) в частині відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі щодо клопотань ОСОБА_1 за вх. №36/1043, 36/1044 від 17.02.2021р. про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів, суд підкреслює, що відповідачем у п. 1.2. спірного рішення взагалі не конкретизовано та не обґрунтовано, у чому саме полягає невідповідність місця розташування об`єктів (гаражів) на зазначеній території вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також не зазначено яких саме.

Крім того, суд звертає увагу на те, що, як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2021 ОСОБА_1 звертався до Дніпровської міської ради із заявою вх. №36/3667, в якій у зв`язку з п`ятикратним перевищенням строків розгляду його клопотань від 17.02.2021 вх. №36/1043, №36/1044 просив залишити без розгляду такі клопотання.

Суд зазначає, що умовою для звернення особи до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб таких органів є наявність у позивача суб`єктивного переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

В свою чергу, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею такого права, що унеможливлює одержання особою того, на що вона може розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Тобто, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків такої особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

При цьому, виходячи з наведених вище положень законодавства, особа-позивач на власний розсуд визначає, чи порушені її права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Разом з цим, задоволення відповідних позовних вимог особи можливе лише в разі наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, при цьому така зміна відбувається з порушенням критеріїв правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, встановлених КАС України.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Разом з цим, під час судового розгляду відповідачем жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності рішення Дніпровської міської ради в частині відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а також правомірності винесення рішення (п.1.2.) від 24.11.2021 після звернення позивача із заявою від 15.06.2021 за вх.№36/3667 про залишення без розгляду його клопотань за вх.№№36/1043, 36/1044 від 17.02.2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів №54,55 по провулку Кипарисному, суду не надано та у відзиві не наведено.

Відтак, станом на час розгляду справи є підстави вважати, що особисті немайнові права позивача порушені.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення в частині п.1.2. діяв у не межах своїх повноважень та не у спосіб, передбачений законодавством України, а тому, п. 1.2. оскаржуваного рішення про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії».

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та, відповідно, про наявність правових підстав для їх задоволенні.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», а у матеріалах справи відсутні докази понесення ним інших судових витрат, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про скасування пункту 1.2. рішення Дніпровської міської ради №508/12 від 24.11.2021р. "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)" задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 1.2 рішення Дніпровської міської ради №508/12 від 24.11.2021р. "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)" щодо клопотань ОСОБА_1 за вх. №36/1043, 36/1044 від 17.02.2021р. про відведення земельних ділянок за фактичним розміщенням гаражів № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у Кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів "Кипарисний".

Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник