Справа № 760/4492/17
Суддя: Усатова І. А.
Дата ухвалення: 2023-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №760/4492/17 2-а/760/188/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

розглянувши у м. Києві за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, суд -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року до Солом`янського районного суду м. Києва звернулася ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з позовом, в якому просила: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку призначеної їй пенсії державного службовця, у зв`язку з підвищенням заробітної плати державних службовців, відповідно до ЗУ «Про державну службу», провести перерахунок та виплату пенсії державного службовця, виходячи із нових складових заробітної плати непрацюючого державного службовця у розмірі 87 відсотків заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що перебуває на обліку в Правобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві.

Посилаючись на ст. 37-1 ЗУ «Про державну службу» (в редакції, чинній на час призначення пенсії державного службовця) та постанову КМУ від 02.09.2015 №644 вважає, що у неї виникли підстави для перерахунку пенсії.

Вказала, що 07.02.2017 вона звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії на що отримала відмову у здійсненні перерахунку такої пенсії, з підстав, що законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VII перерахунок пенсії державним службовцям не передбачено, з чим позивачка не погоджується та звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 09.03.2017 позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано термін на усунення недоліків.

Ухвалою судді від 25.05.2017 у справі відкрито скорочене провадження.

29 червня 2017 року представник відповідача подав суду заперечення, якими просить у позові відмовити.

У своїх запереченнях посилається на те, що із набранням чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII втратили чинність норми, якими було врегульовано пенсійне забезпечення державних службовців. Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року, який набув чинності 01 травня 2016 року, по іншому врегульовані правовідносини, пов`язані із пенсійним забезпеченням державних службовців, а Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 не містить такої підстави для перерахунку пенсії, як підвищення заробітної плати працюючих державних службовців.

Також зазначив, що позивачкою подано заяву про перерахунок пенсії, яка не відповідає формі, встановленій порядком, а викладена в довільній формі, у зв`язку з цим у відповідача не виникло обов`язку приймати рішення щодо перерахунку чи відмови в перерахунку пенсії, а тому заяву позивачку було розглянуто в порядку звернення громадян.

Вважає, що права позивачки управлінням порушені не були, а тому просить у позові відмовити.

Ухвалою суду від 21.02.2023 здійснено заміну відповідача його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі не викликались.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 263-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (стаття 1, частини перша статті 8 Основного Закону України).

Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади і у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра соціальної політики України, а також Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06.04.2011 № 384/2011, та організовує у межах своїх повноважень виконання актів законодавства, здійснює контроль за їх реалізацією.

Управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах є підвідомчими органами Фонду та разом утворюють систему органів Фонду.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка посилається на те, що перебуває на обліку в Правобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві зараз Головному управлінні пенсійного фонду України в м. Києві, та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

8 лютого 2017 позивачка звернулася до відповідача із заявою про перерахунок на підставі довідки про заробітну плату.

Однак, відповідач своїм листом від 20.02.2017 №12043/07 відмовив позивачці у перерахунку пенсії.

Позивачка вважає дану відмову протиправною, а тому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку призначеної їй пенсії державного службовця, у зв`язку з підвищенням заробітної плати державних службовців, також зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату пенсії державного службовця, виходячи із нових складових заробітної плати працюючого державного службовця у розмірі 87 відсотків заробітної плати, на що суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та вказаним вище Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується.

Повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

Суд зазначає, що у відповідності до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прав та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Як вбачається, ні позов, ні матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо того коли та за яких умов позивачу призначена пенсія, з єдиного, наявного у матеріалах справи, доказу, а саме довідки № 149 від 01.02.2017 вбачається, що позивач справді працювала у Верховному суду України на посаді провідного спеціаліста. Не містять матеріали справи і клопотання про витребування доказів, а саме пенсійної справи позивача.

Згідно з ч. 2 статті 33 Закону «Про державну службу» заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Відповідно до частин 2-4 ст. 37 Закону України «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством України пенсійного віку, за наявності загального трудового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років. Зазначеним особам призначаються пенсії в розмірі 80 відсотків суми їх посадового (чинного) окладу з урахуванням надбавок, передбачених цим Законом, без обмеження граничного розміру пенсії.

Пенсія державному службовцю виплачується у повному розмірі незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію.

За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків посадового (чинного) окладу з урахуванням надбавок, передбачених цим Законом, без обмеження граничного розміру пенсії.

Положеннями статті 37-1 цього Закону (в редакції, яка діяла до 2015 року) було передбачено, що в разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв`язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Тобто суд констатує, що за відсутності доказів суд позбавлений можливості перевірити докази позивача та відповідача та надати їм обґрунтування.

Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи та вищенаведені обставини справи доходить висновку про відмову у позові, оскільки за відсутності будь -яких доказів на підставі яких можливо було б перевірити доводи позивача суду не надано.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії не підлягає

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про державну службу», , статтями 2, 8, 9, 72-77, 205, 241-246, 250, 292, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.А.Усатова