Справа № 320/12135/23
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2023 року м.Київ 320/12135/23

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Головенка О.Д., суддів: Колеснікової І.С., Перепелиці А.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України про визнання нечинним та скасування нормативно - правового акту,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України та просить суд:

визнати протиправним та нечинним п. 3 постанови Кабінету Міністрів України України від 20.01.2023 № 43 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168" ("Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та іх сім"ям під час дії воєнного стану" з наступним змістом: "2-1. Установити, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень");

визнати протиправними та нечинними абз. п. 2 наказу Міністерства Оборони України від 25.01.2023 № 44 "Про внесення змін до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяких іншим особам" з наступним змістом: "30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) (далі - завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління);

з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями;

із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями.

Військовослужбовцям, які в установленому законодавством порядку відряджені до складу військових адміністрацій у районах ведення воєнних (бойових) дій для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, виплата додаткової винагороди здійснюється у розмірі 30 000 гривень."

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що є військовослужбовцем та увесь період часу служби, а саме з 25.02.2022 по 01.02.2023 щомісячно отримував грошове забезпечення у розмірі 44 241,67 грн, до складу якого входила і щомісячна додаткова винагорода у розмірі 30 000,00 грн. Однак, після прийняття 20.01.2023 Кабінетом Міністрів України постанови № 43 та похідного від неї наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023 № 44, вказану додаткову виплату було припинено.

Позивач вважає, що нарахування та виплата грошового забезпечення без виплати додаткової грошової винагороди у розмірі 30 000,00 грн були зроблені неправомірно, оскільки суперечать положенням ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та, як наслідок, тягне за собою обмеження прав усіх, без виключення військовослужбовців на виплату грошового забезпечення під час дії воєнного стану.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.04.2023 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті у складі колегії суддів головуючий суддя Головенко О.Д., судді Колеснікова І.С. та Перепилиця А.М.

Від представника Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти позову заперечують та просить у задоволенні позову відмовити, оскільки постанова від 20.01.2023 № 43 прийнята в межах та у спосіб визначений нормами чинного законодавства України. Вказує, що спірна постанови була прийнята на виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24.02.2023 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» задля вжиття заходів для забезпечення належного фінансування.

Від представника Міністерства оборони України надійшлов відзив на позовну заяву, відповідно до яких останній проти позову заперечують та просить у задоволенні позову відмовити, оскільки ним прийнято наказ від 25.01.2023 № 44 в межах діючих повноважень та на виконання Указів Президента України та постанов Кабінету Міністрів України для забезпечення фінансування та вжиття заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України,а також заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації. Вважає, що позивач помилкового ототожнює поняття виплат додаткової винагороди військовослужбовцім на період дії воєнного стану із щомісячними додатковими видами грошового забезпечення, оскільки додатковова грошова винагорода на період дії воєнного стану має характер одноразового додаткового виду грошового забезпечення та немає постійного характеру, а також обмежена у часі щодо виплати і не відноситься до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

19.03.2023 від позивача надійшли заперечення на відзив, відповідно до яких просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні 24.07.2023 на підставі ст. 194 КАС України судом ухвалено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що згідно витягу наказу від 25.02.2023 № 3 та витягу з військового квитка, ОСОБА_1 був зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 Зройних Сил України де і наразі проходить службу.

Увесь період часу позивач щомісячно отримував грошове забезпечення у розмірі 44 241,67 грн, до складу якого входила і щомісячна додаткова винагорода у розмірі 30 000,00 грн.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» запроваджено воєнний стан на всій території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Надалі строк запровадження воєнного стану неодноразово продовжувався. Підпунктом 2 п. 4 вказаного Указу постановлено Кабінету Міністрів України невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов?язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Указом Президента України № 69/2023 від 24.02.2023 «Про загальну мобілізацію» оголошено проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Пунктом 6 указу, зобов?язано Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов?язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання вищезазначених указів, уряд прийняв постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницько складу полейським та іх сім?ям під час дії воєнного стану» та спірну постанову від 20.01.2023 № 43 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168» («Питання деяких виплат військовослужбовці, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сімей під час дії воєнного стану»), що, зокрема, зазначено в преамбулі Постанови № 43.

25.01.2023 на виконання вищевказаних Указів Президента України та зазначної постанови Кабінету Міністрів України Міністерство оборони України прийняло наказ № 44 «Про внесення змін до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Так, після прийняття спірної постанови та наказу, з 01.02.2023 виплати зазначеної винагороди певним категоріям військовослужбовців було припинено, тому не погоджуючись з вказаними рішеннями, вважаючи їх протиправними та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» № 794-VII від 27.02.2014 (далі - Закон № 794) діяльність Кабінету Міністрів України грунтується на принципах верховенства права та законності.

Згідно з положеннями ст. 4 вказаного Закону № 794 Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами ст. 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови розпорядження, які є обов?язковими до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 794 Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов?язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 21 Закону № 794 Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», та № 69 від 24.02.2023 «Про загальну мобілізацію» про що зазначено у преамбулі постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 (далі - постанова Кабінету Міністрів України № 168).

Підпунктом 2 п. 4 указу Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», Кабінету Міністрів України було необхідно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов?язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України, а також заходів, пов?язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання зазначених указів Президента України на період дії воєнного стану України Кабінетом Міністрів України були запроваджені додаткові гарантії соціального захисту певних категорій осіб, в тому числі військовослужбовців Збройних Сил України, зокрема пунктом 1 була передбачена виплата додаткової винагороди в розмірі до 30 000 грн, до 50 000 грн та до 100 000 грн на підставах, визначених п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 168.

Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII надано визначення воєнного стану.

Так, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпека державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Щодо посилань позивача посилання ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовиів та членів їх сімей», суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатне матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відовідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

З наведеного слідує, що грошове забезпечення військовослужбовцям здійснюється з урахуванням умов військової служби.

У той же час, пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців здійснюється центральним органом виконавчої влади, у розрізі оскаржуваних правовідносин Міністерством оборони України.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частина 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначає, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Тобто, на нарахування грошового забезпечення, зокрема, впливають як інтенсивність так і умови в яких проходить службу військовослужбовець.

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно дозаконів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохороні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відтак, законом розмежовано між Кабінетом Міністрів України та Міноборони повноваження щодо визначення розміру та порядку виплати грошового забезпечення, а нарахування грошового безпосередньо з урахуванням забезпечення має здійснюватись особливості проходження служби кожного військовослужбовця.

Кабінет Міністрів України на виконання вимог ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» прийнято постанову від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу та деяких інших осіб".

Міноборони на виконання постанови № 704 та ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», наказом від 07.06.2018 № 260 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі - Порядок).

Вказаний Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Слід звернути увагу, що спірна постанова та наказ прийнято не на виконання ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовиів та членів їх сімей», як стверджує позивач у своїй позовній заяві.

Таким чином посилання позивача на вимоги ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є помилковим оскільки оспорюваний акт Кабінету Міністрів України приймався у зв?язку з введенням в Україні правового режиму воєнного стану та проведенням заходів мобілізації на виконання указів Президента України.

Крім того, помилковими на думку суду є ототожнення позивачем понять виплати додаткової винагороди військовослужбовцям на період дії воєнного стану з щомісячними додатковими видами грошового забезпечення, оскільки п. 2 наказу Міноборони від 07.06.2018 № 260, зареєстрований Міністерством юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», тобто до початку оголошення воєнного стану.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач оскаржує п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 43 та п. 2 наказу Міноборони № 44 в частині, а саме: (до 30 000 гривень - військовослужбовиям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

y складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) (далі - завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління):

з протиповітряного прикриття та наземної оборони об?єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями:

із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями.

Військовослужбовцям, які в установленому законодавством порядку відряджені до складу військових адміністрацій у районах ведення воєнних (бойових) дій для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, виплата додаткової винагороди здійснюється у розмірі 30 000 гривень. »

Як вбачається з наведеного тексту оскаржуваної постанови, право на отримання додаткової винагороди у розмірі до 30 000 грн виникає у осіб, що, зокрема, виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.

У той же час, позивачем не ставиться під сумнів визначення переліку осіб яким надано право на отримання додаткової винагороди у розмірі до 30 000 грн.

Відповідно, у разі віднесення позивача до категорії осіб, що визначені Положеннями № 168 та наказом № 43, в нього можуть виникнути правові підстави на отримання додаткової винагороди в розмірі до 30 000 грн.

Як визначено ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» загальний підхід до нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям має здійснюється з урахуванням індивідуальних особливостей, а саме інтенсивності та умов служби.

Щодо тверджень позивача,що Мінобороні делеговано право визначити лише порядок виплати грошового забезпечення, а не його розмір та умови виплати, чим звужується/обмежується права широкого кола осіб, суд зазначає таке.

Як вже було зазначено вище, ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно дозаконів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохороні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Таким чином законом делеговано право Міноборони визначати порядок виплати грошового забезпечення.

Приймаючи спірні акти, відповідачі дотримувались підходів порядку визначення грошового забезпечення військовослужбовцям, п. 21 постанови Кабінету Міністрів України № 43, що фактично дублює норму п. 2 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», визначив, що керівник відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової допомоги, розмір виплати додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн.

Відповідно Міноборони України на виконання п. 2-1 постанови Кабінету Міністрів України та Указу Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України № 69/2023 від 24.02.2023 «Про загальну мобілізацію», з урахуванням ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», наказом № 44 затвердило зміни до «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Зазначений порядок деталізує правове регулювання в частині отримання військовослужбовцями та їх сім`ям додаткової грошової винагороди на період дії воєнного стану.

На думку колегії суддів вказаний Порядок не розширює й не суперечить Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовцям та членів їх сімей».

Щодо посилань позивача на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 240/3926/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 522/2738/17, колегія суддів зазначає таке.

Предметом розгляду справи № 240/3926/20 було визнання протиправними дії військової частини щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.

У справі № 522/2738/17 предметом розгляду було зобов?язання управління пенсій нового органу вчинити дії щодо перерахунку з розміру раніше призначеної пенсії із включенням до складу (розміру) грошового забезпечення, з якого призначається (обчислюється) пенсія, щомісячної додаткової грошової винагороди, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, винагороди за тривалість безперервної військової служби та грошових премій відповідно до статей Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Водночас, варто зауважити, що у даній справі, позивачем оскаржується нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України № 43 та наказ Міноборони № 44. У той же час, під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Аналогічний правовий висновок здійснено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-.

Відтак, предмет правового регулювання, правові норми, які застосовуються у розрізі даної справи, а також об?єкт, предмет та правові норми, що були застосовані у справах № 240/3926/20, № 522/2738/17 є відмінними, а тому підлягають відхиленню посилання позивача на правові висновки, викладені у справах у вказаних постановах.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам і поясненням сторін (їх представників) за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 1 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист та його способи і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, в порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися спори щодо будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень без обмежень, але відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови, що такі рішення, дії (бездіяльність) є юридично значимими для позивача, тобто порушують його права та інтереси шляхом обмежень у реалізації суб`єктивних прав чи покладення на нього необґрунтованих обов`язків.

У розумінні ст. 19 КАС України, предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов`язки учасників спірних відносин.

Згідно з п.п. 1, 2, 7, 8 ч. 1 ст. 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, окрім іншого, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій та предметом якого є рішення, дія чи бездіяльність, що на думку особи порушує його права, свободи або законні інтереси.

Одночасно, суд акцентує увагу, що за змістом наведених норм Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах, в межах яких виник спір.

При цьому, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Натомість, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Також, аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявнику.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у постановах Верховного Суду України, зокрема від 01.12.2015 у справі № 800/134/15, від 15.12.2015 у справі № 800/206/15, в яких зазначено, окрім іншого, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам, та таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17 констатував, що з огляду на вимоги ст. 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Крім того, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. При цьому, заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Проаналізувавши зміст наведених норм та судової практики, у взаємозв`язку з доводами та вимогами позивача, викладеними у позові та наявними у справі доказами, суд дійшов висновку про те, що, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідачами порушені права та/або інтереси, що належать безпосередньо позивачу та, які підлягають судовому захисту і можуть бути відновлені у заявлений ним спосіб, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів встановила, що право на отримання додаткової винагороди у розмірі до 30 000 грн виникає у осіб, що, зокрема, виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.

Однак, позивачем не ставиться під сумнів визначення переліку осіб яким надано право на отримання додаткової винагороди у розмірі до 30 000 грн.

Тобто наразі у позивач не відноситься до категорії осіб, що визначені Положеннями № 168 та Наказом № 43, а тому з позову не вбачається, які саме права та законні інтереси позивача порушено.

Вказаний висновок зроблений, у тому числі, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що викладена у його рішенні від 30.10.2014 по справі «Швидка проти України» у п. 54 якого вказано, що Конвенція покликана гарантувати не якісь теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними на практиці.

В той же час, суд при вирішенні даної справи виходить з того, що позивачем не надано жодного допустимого доказу невідповідності оскаржуваної постанови та наказу правовим актам вищої юридичної сили, перевищення Кабінетом Міністрів України та Мінобороною повноважень при її прийнятті, що в сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Також під час розгляду даної справи позивачем не було надано доказів того, що у зв`язку з прийняттям оскаржуваного нормативно - правового акту його позбавлено будь-якої виплати, що існували раніше.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України": згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України, відповідно до п. 58 якого суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий - суддя Головенко О.Д.

Судді: Колеснікова І.С.

Перепелиця А.М.