Справа № 480/1842/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 р. Справа № 480/1842/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2023, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, м. Суми, повний текст складено 29.03.23 по справі №480/1842/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд першої інстанції:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії - залишено без руху. Надано позивачу 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення йому ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Вимоги вищевказаної ухвали мали бути усунені шляхом надання суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав пропуску строку звернення до суду та надати докази поважності причин його пропуску.

На виконання вимог вказаної ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачем було подано заяву про поновлення процесуального строку звернення до адміністративного суду (в порядку ст.121 КАС України), в якому просив визнати причини пропуску ним строку для звернення до суду поважними та поновити пропущений процесуальний строк.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії і додані до неї документи повернуто позивачу.

Позивач, не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 року, як таку, що перешкоджає розгляду справи, а справу №480/1842/23 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з неправильним встановленням фактичних обставин справи, з порушенням норм процесуального права та суперечить правовим висновкам Верховного Суду, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на те, що висновки суду першої інстанції, що процесуальні строки звернення до суду з даним позовом визначені ч.5 ст.122 КАС України, не узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду щодо визначення процесуальних строків звернення до суду у справах про порушення законодавства про працю. Зазначає, що місячний строк, встановлений ч.5 ст.122 КАС України, стосується спорів щодо прийняття, проходження та звільнення з публічної служби та надається саме для оскарження самої процедури прийняття, проходження та звільнення з публічної служби. Натомість позовна заява містить вимоги про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, яка входить до складу грошового забезпечення позивача, а тому предметом даного спору є порушення відповідачем законодавства про оплату праці. Вказує, що Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо обрахунку строку звернення до суду у справах щодо нарахування і виплати грошового забезпечення військовослужбовцям (частини грошового забезпечення). Посилається, що висновки суду першої інстанції суперечать висновкам Верховного Суду та не узгоджуються з нормами процесуального права. Зазначає, що при обрахунку строку звернення до суду застосуванню у цій справі підлягають положення частини другої статті 233 КЗпП України. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на спірні правовідносини не розповсюджуються положення ч.2 ст.233 КЗпП України, та наявність підстав для застосування ч.5 ст.122 КАС України, тобто місячного строку звернення до суду щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 304 КАС України.

На підставі положень ч.2 ст.312 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про повернення позивачу позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії і додані до неї документи на підставі п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено підстав для поновлення строку звернення до суду, а тому необхідно повернути позовну заяву позивачу.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу, з огляду на наступне.

Частинами першою, сьомою статті 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписами ч.ч.3,5 ст.122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач зазначає, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 по 16.10.2020 року, надалі його було направлено для проходження подальшої військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 та 26.11.2022 його звільнено з військової служби.

27.02.2023 року позивач звернувся до суду першої інстанції (зареєстровано судом 03.03.2023 року) із адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

На виконання вимог ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху позивачем було подано заяву про поновлення процесуального строку звернення до адміністративного суду (в порядку ст.121 КАС України), в якому просив визнати причини пропуску ним строку для звернення до суду поважними та поновити пропущений процесуальний строк. В обґрунтування вказаної заяви зазначив, що на час спірних правовідносин процесуальний строк звернення до суду з питань оплати праці регулювався ч.2 ст.233 КЗпП України, яка не передбачала будь - якого обмеження у строках. Вважав, що застосування до нього, як військового, строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст. 122 КАС України, в умовах дії правового режиму воєнного стану ставить його в нерівне становище з іншими особами, у т.ч. цивільними особами.

Приймаючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, передбачений ч.5 ст.122 КАС України, а обставини, на які позивач вказує як на поважну причину пропуску строку звернення до адміністративного суду є необґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів надаючи правову оцінку питанню дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом, виходить з того, що спір щодо нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Статтею 18 Закону України від 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі по тексту - Закон №2017-ІІІ) визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (частина друга статті 19 Закону №2017-ІІІ).

Статтею 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України регульовано Законом України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі по тексту - Закон №1282-ХІІ).

Згідно статті 1 вказаного Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

Субсидіарне застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг.

Правова позиція стосовно систематичного та постійного характеру виплати індексації викладена у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №638/9697/17, від 30.12.2020 у справі №359/8843/16-а.

Отже, індексація входить до структури грошового забезпечення.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 26.05.2022 року у справі №500/555/21 під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У цьому контексті Суд зауважує, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю. Поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», яке використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків».

Колегія суддів, вирішуючи питання у даній справі про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, звертає увагу, що приписи ст.233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України (в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

Отже, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 року у справі №260/3564/22 та від 19.01.2023 року у справі №460/17052/21.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 26.11.2019 року у справі №340/184/19 вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 КЗпП України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця».

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року. Надалі дію карантину через COVID-19 було продовжено ще до 30 червня 2023 року.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Відтак, висновки суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин у даній справі приписів ч.5 ст.122 КАС України та пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, передбаченого наведеною нормою є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із даним позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

Крім того, враховуючи, що станом на час звернення позивача до суду першої інстанції із позовом (27.02.2023) діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, тому строк визначений частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній з 19 липня 2022 року), не підлягає застосуванню, оскільки такий продовжено на строк дії карантину.

Наведені вище висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із правовою позицію Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.08.2023 року у справі №380/1776/22, в схожих правовідносинах із даною справою, яка в силу ч.5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування у даній справі.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, керуючись п.9 ч.4 ст.169 КАС України, про повернення позивачу позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії і додані до неї документи.

З урахуванням наведених вище висновків, інші доводи учасників справи не впливають на вирішення даної справи.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Відповідно до ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення; 3) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 4) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) у визначених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-5 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином, з огляду на вказане вище, враховуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 року підлягає скасуванню, а справа №480/1842/23 переданню на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 по справі №480/1842/23 - скасувати.

Справу №480/1842/23 передати на розгляд суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко