Справа № 260/4323/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/4323/22 пров. № А/857/7712/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року (головуючий суддя Гебеш С.А, м. Ужгород) у справі №260/4323/22 за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ( далі відповідач 1 ), Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( далі відповідач 2 ), в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив визнати протиправними дії Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо призову під час мобілізації ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати п. 4 додатку №26 до Наказу Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (з адміністративно-господарської діяльності) №58 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" про внесення ОСОБА_1 до списку військовозобов`язаних Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлених до Військової частини НОМЕР_1 02.03.2022 року; визнати протиправним і скасувати підпункт 1.27 п. 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.03.2022 року №7 стосовно ОСОБА_1 про зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , про призначення його на посаду, про прийняття ним справ та посади і про вступ до виконання ним обов`язків за посадою у військовій частині НОМЕР_1 ; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та її командира прийняти рішення про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 і про направлення його на військовий облік до Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки; зобов`язати Ужгородський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки та його начальника прийняти рішення про надання і оформлення ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації в особливий період і воєнний час, на підставі абз. 1, 2 ч. 2 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", як здобувачу вищої освіти, який навчається за денною формою здобуття освіти, з постановкою на спеціальний облік.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є студентом, який навчається за денною формою здобуття освіти, а тому відповідачем 1 було протиправно призвано його на військову службу під час мобілізації.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 рокупозов задоволено частково. Визнано протиправними дії Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо призову під час мобілізації ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ № 58 від 02.03.2022 року "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації резервіста військовозобов`язаного ОСОБА_1 , який призваний та направлений в складі команди № НОМЕР_1 згідно п. 4 додатку № 26 до списків військовозобов`язаних Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлених до військової частини НОМЕР_1 . Визнано протиправним та скасовано підпункт 1.27 п. 1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2022 року №7 щодо призначення та зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 17.06.2022 року про звільнення з військової служби та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, наведених у мотивувальній частині рішення суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання протиправними дій щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та про визнання протиправним та скасування наказу № 58 від 02.03.2022 року "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації", Ужгородський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що на момент призову на військову службу позивач не повідомляв про наявність у нього підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ). Вважає, що оскільки позивач був визнаний придатним до проходження військової служби та не повідомляв про своє навчання у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті, то у відповідача 1 були відсутні підстави вважати, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо призову під час мобілізації ОСОБА_1 та в частині визнання протиправним та скасування наказу № 58 від 02.03.2022 року "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації резервіста військовозобов`язаного ОСОБА_1 , який призваний та направлений в складі команди № НОМЕР_1 згідно п. 4 додатку № 26 до списків військовозобов`язаних Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлених до військової частини НОМЕР_1 і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що лише 16.07.2022 відповідачу 2 стало відомо про те, що позивач є студентом денної форми навчання Харківського національного автомобільно-дорожнього університету, відтак судом першої інстанції не наведено обгрунтування, що наказ № 58 від 02.03.2022 винесено протиправно. Також зазначає, що виключення зі списків особового складу військової частини можливо здійснити на підставі рішення суду лише у конкретних випадках і інших підстав законодавство у сфері регулювання правовідносин проходження військової служби не містить.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин був студентом 4 курсу механічного факультету Харківського національного автомобільно-дорожнього університету, що підтверджується довідкою №27/98902 від 26.08.2022 року та студентським квитком.

02 березня 2022 Ужгородським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки року був виданий наказ № 58 Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, відповідно до п.4 додатку № 26 вказаного наказу, ОСОБА_1 внесено до списку військовозобов`язаних Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлених до Військової частини НОМЕР_2 - 02.03.2022 року.

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 02 березня 2022 року № 7, позивача призначено та зараховано до списків особового складу військової частини на посаду - кулеметника першого стрілецького відділення третього стрілецького взводу третьої стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , ВОС 101.

Не погоджуючись із такими діями відповідачів щодо його призову на військову службу під час мобілізації, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є студентом денної форми навчання у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті, то в порушення абзаців 4, 5 статті 1, абзаців 1, 2 частини 2 статті 23 Закону № 3543-ХП, статті 1 Закону України Про оборону України, частини 6 статті 2, абзацу 1 частини 1 статті 39 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, Указу № 64/2022, Указу № 65/2022 та підпункту 1 пункту 252 Положення № 1153/2008 він був незаконно призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Також суд першої інстанції зазначив, що відповідачем 2 не було розглянуто по суті рапорт ОСОБА_1 від 16.07.2022 року щодо звільнення його з військової служби на підставі того, що він є студентом денної форми навчання Харківського національного автомобільно-дорожнього університету, та зазначена обставина передбачає звільнення з військової служби в порядку, встановленому частиною 2 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", відтак належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути поданий позивачем рапорт про звільнення його з військової служби.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Пунктом 253 Указу Президента від 10 грудня 2018 року №1153/2008 "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" (далі - Указ №1153/2008) передбачено, що призови на військову службу військовозобов`язаних у воєнний час проводяться територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, а резервістів - командирами військових частин на підставі указів Президента України.

Згідно із пунктом 20 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався. Так, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань Законом України від 03 березня 2022 року №2105-ІХ затверджений Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 "Про загальну мобілізацію" (далі - Указ №69/2022).

Відповідно до пункту 1 Указу №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Водночас, правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Згідно із частиною п`ятою статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.

Абзацом першим пункту 252 Указу №1153/2008 передбачено, що у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також прийом громадян на військову службу за контрактом.

Відповідно до абзаців першого та другого частини другої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають, зокрема, здобувачі фахової вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

З матеріалів справи встановлено, що позивач на час виникнення спірних правовідносин був студентом 4 курсу механічного факультету Харківського національного автомобільно-дорожнього університету.

Дана обставина підтверджується довідкою, виданою Харківським національним автомобільно-дорожнім університетом від 26.08.2022 року та студентським квитком, який видано 01.09.2019 року.

Отже, станом на 24.02.2022 позивач мав статус здобувача фахової вищої освіти, а тому не підлягав призову на військову службу під час мобілізації відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

З приводу доводів апеляційних скарг відповідачів, що оскільки позивачем не доведено факту повідомлення, що він є студентом денної форми навчання Харківського національного автомобільно-дорожнього університету, то у службовців Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки були відсутні підстави вважати, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, колегія суддів зазначає наступне.

Кабінет Міністрів України 23 лютого 2022 року постановою №154 затвердив Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - Положення №154), пунктом 1 якого встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно з пунктом 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до пункту 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, зокрема, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Таким чином, обов`язок щодо перевірки наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу покладено на відповідні районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, а тому Ужгородський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки мав обов`язок перевірити наявність чи відсутність підстави у позивача для одержання відстрочки від призову за мобілізацією.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, Харківський національний автомобільно-дорожній університет направляв військовому комісару Павлоградського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, де на обліку перебував позивач згідно посвідчення про приписку до призовної дільниці (а.с. 183), списки студентів - призовників, яким надана довідка форми 20, в якій підтверджується факт навчання ОСОБА_1 (додаток №17 до Положення), що підтверджується листами (а.с.185, 185 на звороті, 187 на звороті, 189 на звороті, 190 на звороті, 191).

Вказане свідчить про те, що Ужгородський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки не виконав свій обов`язок щодо перевірки наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, будучи у період спірних правовідносин студентом денної форми навчання у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті був незаконно призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період, відтак наказ № 58 від 02.03.2022 року "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації резервіста військовозобов`язаного ОСОБА_1 , який призваний та направлений в складі команди № НОМЕР_1 згідно п. 4 додатку № 26 до списків військовозобов`язаних Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлених до військової частини НОМЕР_1 та підпункт 1.27 п. 1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2022 року №7 щодо призначення та зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Колегія суддів наголошує, що наказ № 58 від 02.03.2022 та підпункт 1.27 п. 1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2022 року №7 не вичерпали свою дію, оскільки неправомірні дії суб`єкта владних повноважень щодо незаконної мобілізації позивача тривають по цей час та позивач постійно перебуває в стані порушення своїх прав, які можна поновити виключно у спосіб скасування оскаржуваного наказу та вказаного підпункту.

Іншого способу захисту порушених прав позивача не існує та заперечення цього призводить до ситуації, коли позивач взагалі буде позбавлений судового захисту.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Пунктом 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 констатується, що "право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними".

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права, тому апеляційний суд також погоджується з судом першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача буде також зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути поданий позивачем рапорт від 16.07.2022 про звільнення його з військової служби з урахуванням висновків суду, наведених у мотивувальній частині.

Інші доводи та аргументи скаржників, наведені ними у апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та Ужгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі №260/4323/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар