Справа № 640/17388/19
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 640/17388/19

адміністративне провадження № К/990/31113/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Олендера І.Я.,

суддів: Пасічник С.С., Гончарової І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Загороднього А.А.,

учасники справи:

представник відповідача - Кальковець В.Л.,

розглянув в судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2022 (суддя Маруліна Л.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 (судді: Глущенко Я.Б. (головуючий), Пилипенко О.Є., Черпіцька Л.Т.) у справі №640/17388/19 за адміністративним позовом Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Основа-Солсиф» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

У С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Спільне українсько-французьке підприємство з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа-Солсиф» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС України (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 12.06.2019 №0105, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по податку на додану вартість (далі - ПДВ) на загальну суму 1202484,00 грн, з яких 801656,00 грн за податковими зобов`язаннями, та 400828,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення контролюючим органом прийнято безпідставно, висновки щодо неможливості формування податкового кредиту та заниження ПДВ у господарських операціях між ТОВ «Основа-Солсиф» та ТОВ «Унікредит Лізинг» є незаконними. Товариством у відповідності до вимог норм Податкового кодексу України включено до складу податкового кредиту сплачені додаткові витрати на реструктуризацію боргу за додатковими угодами, укладеними до договорів фінансового лізингу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2022 позов задоволено, оскаржуване податкове повідомлення - рішення визнано протиправним та скасовано в повному обсязі.

4. Рішення суду обґрунтовано висновком про те, що контролюючим органом не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання господарських операцій за додатковими договорами, узгодженості дій позивача з контрагентом з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з можливими протиправними діями постачальників/виконавців, а тому, твердження відповідача про відсутність реального характеру договорів, укладених між позивачем та його контрагентом, не є обґрунтованим.

5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 рішення суду першої інстанції скасовано.

Позов Спільного Українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа-Солсиф» задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 12.06.2019 №0105 в частині збільшення суми грошового зобов`язання по податку на додану вартість на загальну суму 1157672,55 грн, з яких 771781,70 грн за податковими зобов`язаннями та 385890,85 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). У задоволенні решти позову Товариства відмовлено.

6. В частині задоволених позовних вимог суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в межах спірних правовідносин має місце погодження сторонами сплати комісії за внесення змін до договору фінансового лізингу і така комісія не входить до складу орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу, а є окремою домовленістю у зв`язку з невиконанням ТОВ «Основа-Солсиф» своїх зобов`язань за цим договором, а отже податковий орган безпідставно дійшов висновку про протиправне включення позивачем до складу податкового кредиту комісії за внесення змін до договорів фінансового лізингу на загальну суму ПДВ 771781,70 грн.

В частині відмови в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції погодився з доводами контролюючого органу щодо протиправного не коригування Товариством податкового кредиту на суму 29874,00 грн за безоплатно отримані роботи (послуги), що виконані (надані) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості, строк позовної давності по яким закінчився.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій контролюючий орган подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства в повному обсязі..

8. У зв`язку з ухваленням зборами суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді рішення від 09.06.2023 №9 про обрання судді Усенко Є.А. до Великої Палати Верховного Суду розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 28.06.2023 №1022/0/78-23 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2023 визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Олендер І.Я. (головуючий суддя), судді: Гончарова І.А., Пасічник С.С.

Касаційний розгляд справи проведено в судовому засіданні відповідно до статті 344 Кодексу адміністративного судочинства України.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

9. Судами попередніх інстанцій встановлено, що фактичною підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 16.05.2019 №292/26- 15-14-01-05/20057315, оформленого за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Основа-Солсиф» щодо дотримання вимог податкового та валютного законодавства, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.07.2016 по 31.12.2018, під час якої було виявлено порушення позивачем вимог пп. 14.1.3 п. 14.1 ст. 14, п. 50.1 ст. 50, пп. 196.1.2 п. 196.2 ст. 196 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 801656 грн, в т.ч. за жовтень 2016 в сумі 131022 грн, грудень в сумі 19504 грн; серпень 2017 в сумі 719 грн, жовтень 2017 в сумі 4728 грн, грудень 2017 в сумі 59568 грн, січень 2018 в сумі 59071 грн, березень 2018 в сумі 60781 грн, квітень 2018 в сумі 50581 грн, травень 2018 сумі 3760 грн, червень 2018 в сумі 3 грн, серпень 2018 в сумі 31 грн, грудень 2018 в сумі 31887 грн.

Висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства вмотивовано тим, що Товариство в порушення вимог податкового законодавства:

- включило до складу податкового кредиту нарахування та сплату комісій у складі орендного (лізингового) платежу у межах договорів фінансового лізингу з ТОВ «Унікредит Лізинг» на загальну суму ПДВ 771781,70 грн;

- не відкоригувало податковий кредит на суму 29874,00 грн за безоплатно отримані роботи (послуги), що виконані (надані) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості, строк позовної давності по яким закінчився.

На підставі акта перевірки та вказаних висновків контролюючим органом прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення.

Судами встановлено, що позивач мав договірні взаємовідносини з ТОВ «Унікредит Лізинг» (з 30.01.2017 ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ»), а саме на підставі договорів лізингу.

Також між позивачем і ТОВ «Унікредит Лізинг» було укладено ряд додаткових угод, а саме:

- Додаткова угода № 2 до Договору фінансового лізингу № 380-LD від 12.02.2018 п. 2 «Сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу складає 1062 137,05 грн, п. 3 погашення боргу та додаткових витрат за реструктуризацію боргу до Договору фінансового, відбуватиметься відповідно до графіку (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду № 2 до Договору фінансового лізингу № 380-LD від 12.02.2018)»;

-Додаткова угода № 2 до Договору фінансового лізингу № 265-LD від 30.10.2007 п.2 «Сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу складає 1 040 138,68 грн, п. 3 погашення боргу та додаткових витрат за реструктуризацію боргу до Договору фінансового, відбуватиметься відповідно до графіку (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду № 2 до Договору фінансового лізингу № 265-LD від 30.10.2007)»;

- Додаткова угода № 3 до Договору фінансового лізингу № 251-LD від 22.10.2007 п.2 «Сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу складає 2 278 540,52 грн, п.3 погашення боргу та додаткових витрат за реструктуризацію боргу до Договору фінансового, відбуватиметься відповідно до графіку (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду № 3 до Договору фінансового лізингу № 251-LD від 22.10.2007»;

- Додаткова угода № 2 до Договору фінансового лізингу № 282-LD від 12.11.2007 п. 2 «Сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу складає 884 361,61 грн, п.3 погашення боргу та додаткових витрат за реструктуризацію боргу до Договору фінансового, відбуватиметься відповідно до графіку (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду № 2 до Договору фінансового лізингу № 282-LD від 12.11.2007)»;

-Додаткова угода № 3 до Договору фінансового лізингу № 395-LD від 12.02.2008 п.2 «Сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу становить 873 504,32 грн, п.3 погашення боргу та додаткових витрат за реструктуризацію боргу до Договору фінансового, відбуватиметься відповідно до графіку (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду № 3 до Договору фінансового лізингу Ns 395-LD від 12.02.2008)»;

- Додаткова угода № 4 до Договору фінансового лізингу № 428-LD від 11.04.2008 п. 2 «Сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу становить 470 704,87 грн, п.3 погашення боргу та додаткових витрат за реструктуризацію боргу до Договору фінансового, відбуватиметься відповідно до графіку (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду № 4 до Договору фінансового лізингу № 428-LD від 11.04.2008)».

На думку контролюючого органу, визначена вказаними додатковими угодами сума комісії за внесення змін до договору фінансового лізингу безпідставно включена позивачем до податкового кредиту, оскільки відповідно до пп. 196.1.2 п. 196.1 ст. 196 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість операції з нарахування та сплати процентів або комісій у складі орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

10. Підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій контролюючий орган зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, передбаченому пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме положень пп. 196.1.2 п. 196.1 ст. 196 Податкового кодексу України, а саме визначення конкретного переліку видів платежів, які дають право платнику податків на включення до складу податкового кредиту по нарахуванню та сплаті комісій у складі орендованого (лізингового) платежу у межах договорів фінансового лізингу.

Контролюючий орган вважає, що пп. 196.1.2 п. 196.1 ст. 196 Податкового кодексу України визначено, що не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість операції з нарахування та сплати процентів або комісій у складі орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу, а тому комісії за внесення змін до договорів фінансового лізингу, які визначені позивачем як «додаткові витрати за реструктуризацію» не є об`єктом оподаткування ПДВ.

11. Позивачем надано відзив на касаційну скаргу контролюючого органу, в якому Товариство вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність тверджень контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства, у зв`язку з чим просить залишити касаційну скаргу контролюючого органу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій просить залишити без змін.

При цьому наголошує на тому, що зміст додаткових угод та первинних документів на їх виконання свідчить, що правова природа додаткових оплат за реструктуризацію є саме додатковими витратами, а не комісіями за послугу, а отже є об`єктом оподаткування ПДВ; такі витрати не входять до складу орендованого (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу, а є окремою домовленістю у зв`язку з невиконанням Товариством свої вимог за договором фінансового лізингу.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої і апеляційної інстанцій

12. Надаючи оцінку доводам скаржника у касаційні скарзі колегія суддів касаційної інстанції виходить з вимог частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.

13. Спірним у цій справі є правомірність віднесення позивачем до складу податкового кредиту сплачених сум комісій за внесення змін до договорів фінансового лізингу.

Відповідно до підпункту 14.1.97 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України лізингова (орендна) операція - господарська операція (крім операцій з фрахтування (чартеру) морських суден та інших транспортних засобів) фізичної чи юридичної особи (орендодавця), що передбачає надання основних засобів у користування іншим фізичним чи юридичним особам (орендарям) за плату та на визначений строк.

Фінансовий лізинг (оренда) - господарська операція, що здійснюється фізичною або юридичною особою і передбачає передачу орендарю майна, яке є основним засобом згідно з цим Кодексом і придбане або виготовлене орендодавцем, а також усіх ризиків та винагород, пов`язаних з правом користування та володіння об`єктом лізингу.

Відповідно до положень пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Датою виникнення податкових зобов`язань орендодавця (лізингодавця) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичної передачі об`єкта фінансової оренди (лізингу) у користування орендарю (лізингоотримувачу), (пункт 187.6 статті 187 Податкового кодексу України).

Не є об`єктом оподаткування операції з нарахування та сплати процентів або комісій у складі орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу (абзац третій підпункт 196.1.2 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України).

До податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України (пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем.

Відповідно до частини другої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави Суду для наступних висновків.

За приписами підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України операції з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю є об`єктом оподаткування ПДВ. Базою оподаткування є договірна (контрактна) вартість, але не нижче ціни придбання об`єкта фінансового лізингу (пункт 188.1 статті 188 Податкового кодексу України ), а датою виникнення податкових зобов`язань з ПДВ орендодавця (лізингодавця) для операцій фінансової оренди (лізингу) згідно з пунктом 187.6 статті 187 Податкового кодексу України є дата фактичної передачі об`єкта фінансової оренди (лізингу) у користування орендарю (лізингоотримувачу).

В свою чергу орендар (лізингоотримувач) керуючись пунктом 198.2 Податкового кодексу України включає суму ПДВ (за наявності податкової накладної) до складу податкового кредиту того звітного періоду, в якому ним фактично було отримано об`єкт фінансового лізингу. Право на податковий кредит виникає, якщо такий об`єкт надалі використовуватиметься у виробництві та/або постачанні товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності орендаря.

Відповідно до підпункту 196.1.2 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України нарахування та сплата процентів або комісій у складі орендного (лізиногово) платежу в межах договору фінансового лізингу не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що не є об`єктом оподаткування ПДВ операції з нарахування та сплати виключно тих процентів або комісій, які є у складі орендного (лізингового) платежу, тобто є частиною такого платежу. На таку частину лізингового платежу податкові зобов`язання з ПДВ лізингодавцем не нараховуються та податкова накладна не складається, а відповідно у лізингоотримувача не виникає права на податковий кредит.

Отже для висновку про застосовність до правовідносин приписів підпункту 196.1.2 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України має визначальне значення чи нараховано та сплачено проценти або комісії у складі орендного (лізингового) платежу в межах договору фінансового лізингу.

У цій справі, на переконання контролюючого органу, визначені додатковими угодами «додаткові витрати за реструктуризацію боргу до договорів фінансового лізингу» (спочатку такі витрати було визначено як «суми комісій за внесення змін до договорів фінансового лізингу») позивачем безпідставно включено до податкового кредиту, оскільки відповідно до підпункту 196.1.2 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування ПДВ операції з нарахування та сплати процентів або комісій у складі орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу.

Колегія суддів вважає такий висновок помилковим та погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, оскільки контролюючим органом не доведено, що витрати понесені позивачем за додатковими угодами визначені спочатку (додатковими угодами до договорів фінансового лізингу від 27.12.2012) як суми комісій за внесення змін до договорів фінансового лізингу, а згодом (додатковими угодами до договорів фінансового лізингу від 29.12.2012) визначені як додаткові витрати за реструктуризацію боргу до договорів фінансового лізингу, були комісією нарахованою та сплаченою у складі орендного (лізингового) платежу.

Більш того, з акту перевірки не вбачається, що під час проведення перевірки фахівцями контролюючого органу взагалі досліджувалися Договори фінансового лізингу 2007 - 2008 років між позивачем та ТОВ «Унікредит Лізинг» (з 30.01.2017 ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ») та встановлювались складові лізингових платежів. Вказане підтверджено представником відповідача в судовому засіданні 29.08.2023 під час розгляду справи за касаційною скаргою відповідача.

Відповідачем не спростовано та не доведено протилежного твердженням позивача, що такі витрати не були комісією у складі орендного (лізингового) платежу та не входили до складу орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу, а були витратами за окремою домовленістю пов`язаною зі сплатою заборгованості за наслідками прострочення сплати лізингових платежів.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто саме на відповідача покладено обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного у цій справі податкового повідомлення - рішення.

Проте на підтвердження своїх доводів щодо порушення позивачем вимог підпункту 196.1.2 пункту 196.2 статті 196 Податкового кодексу України контролюючим органом фактично не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про правильність та обґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 12.06.2019 №0105 в частині збільшення Товариству суми грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 1157672,55 грн, з яких 771781,70 грн за податковими зобов`язаннями та 385890,85 грн (за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

14. Касаційне провадження у справі було відкрито на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022, оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції було скасовано в повному обсязі , то відповідно таке в касаційному порядку не переглядається.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

15. Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судового рішення, а тому касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 слід залишити без задоволення.

16. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС України залишити без задоволення.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 у справі №640/17388/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіІ.Я.Олендер С.С. Пасічник І.А. Гончарова