Справа № 160/12367/23
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, в якому просить суд:
Ухвалою суду від 07.06.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
12.06.2023 року позивач надіслав до суду клопотання про витребування доказів у відповідача.
Ухвалою суду від 19.06.2023 року було клопотання позивача про витребування доказів в адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Постановлено витребувати у Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків додаткові докази, а саме: довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 , у тому числі з урахуванням середньоденної заробітної плати.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2019 р. у справі №160/6738/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі - задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 179-о від 18.02.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, у перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності, у зв`язку з відмовою її від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, пункту 6 ст.83 Закону України "Про державну службу". Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 557-о від 10.06.2019 року про внесення змін до наказу від 18.02.2019 року № 179-о в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, 10.06.2019 року, у зв`язку з відмовою її від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, пункту 6 ст.83 Закону України "Про державну службу". Зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби поновити ОСОБА_1 на роботі на раніше займаній посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2019 у справі №160/6738/19 набуло законної сили згідно з постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 року.

27.09.2019 року позивача фактично було поновлено на роботі, проте, запис №50 в трудовій книжці не містить дату поновлення. При цьому, запис №50 наступного змісту: «Запис №49 вважати недійсним. Поновлено на попередній посаді».

21.05.2020 року (запис №51 в трудовій книжці) позивача звільнено з займаної посади в порядку переведення до Дніпровської митниці Держмитслужби (наказ від 18.05.2020 №66-0), про що міститься відповідний запис в трудовій книжці.

При нарахуванні та призначенні пенсії за віком, позивачу 20.03.2023 року стало відомо, що до загального стажу роботи не увійшов період липень-серпень 2019 року та відсутня інформація про дохід за вказаний період, а й відповідно не були утримані та не були перераховані загальнообов`язкові збори та платежі, які підлягають утриманню із заробітної плати (згідно з витягом від 20.03.2023 року про Індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру зарахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форма ОК-5).

Також відсутня інформація про нарахування та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 10.06.2019 року по 26.09.2019 року.

В день звільнення - 21.05.2020 року позивачу також не було нараховано та виплачено заробітну плату за період з 10.06.2019 року по 26.09.2019 року.

В порушення вищезазначених вимог чинного законодавства при звільненні 21.05.2020 року Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби позивачу не було письмово повідомлено про суми належні до виплати та не було здійснено всіх належних виплат, зокрема середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на посаді.

Тому, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти позову, відповідач надав свій відзив на позов, який долучений до матеріалів справи. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначає, що відповідачем у справі №160/6738/19 був Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби в якому ОСОБА_1 перебувала на публічній службі і накази якого судом було визнано протиправними та скасовано.

Однак, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2019р. по 26.09.2019р. і за час затримки всіх належних виплат за період з 21.05.2020р. по день фактичної виплати за вимушений прогул заявляються безпосередньо до ЦМУ ДПС по роботі з ВПП, в якому ОСОБА_1 ніколи не перебувала на публічній службі і взагалі не мала будь-яких відносин або судових рішень якими було б встановлено порушення Міжрегіональним управлінням прав ОСОБА_1 , а отже і відсутні факти (обставини) відносно дій відповідача, які необхідно встановлювати суду.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України під час розгляду такої категорії спорів, а саме: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Водночас, представник відповідача зазначає, що ЦМУ ДПС по роботі з ВПП, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України було утворено наказом ДПС від 30.09.2020р. № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» та розпочало виконання повноважень та функцій з 01.01.2021р. на підставі наказу ДПС від 24.12.2020р. № 755 «Про початок забезпечення здійснення територіальним органами ДПС повноважень та функцій», а отже не може бути належним відповідачем у цій справі та нести відповідальність за дії інших осіб у 2019 році.

Згідно відкритих даних, Офіс великих платників ДФС (код 39440996) з 05.08.2019 року знаходиться в стані припинення і станом на день надання відзиву діяльність його не припинена, що свідчить про намагання ОСОБА_1 перекладення обов`язку Офісу великих платників податків ДФС щодо здійснення виплат за час вимушеного прогулу на іншого суб`єкта владних повноважень - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, яке взагалі не має відношення до затримки виплат належних позивачу виплат.

Такий правовий висновок наведений ВС у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 758/10554/16-ц; постанові ВС від 31.01.2023 р. у справі №380/4967/22.

Щодо витребуваних ухвалою суду від 19.06.2023 р. у Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків додаткових доказів, а саме: довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 , у тому числі з урахуванням середньоденної заробітної плати, представник відповідача зазначає про неможливість виконання вищезазначеної ухвали зважаючи на те, що ОСОБА_1 ніколи не перебувала на публічній службі і взагалі не мала будь-яких відносин з відповідачем.

Позивачем було направлено на адресу суду відповідь на відзив, в тексті якого зазначено, що відзив відповідача загалом містить посилання на те, що ОСОБА_1 ніколи не перебувала на публічній службі у Центральному міжрегіональному управлінні ДПС по роботі з великими платниками податків та не мала будь-яких відносин з відповідачем.

Однак, зазначений довід відповідача не може бути підставою для відмови в задоволенні позову з огляду на те, що позов містить докази з посиланням на судові рішення від 04.02.2021 р. та від 27.04.2021 р. у справі №910/10082/20, що набрали законної сили, якими у відношеннях щодо стягнення 16418,55 грн. з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України виплаченого Криворізьким міськрайонним центром зайнятості забезпечення ОСОБА_1 - кінцевий правонаступником визнано ЦМУ ДПС по роботі з ВПП.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду щодо необхідності забезпечення правонаступництва суб`єктів владних повноважень, зазначених у Постанові Верховного Суду від 09.06.2022 у справі №160/2034/21 встановлено, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене права відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

Отже, хоч відповідач безпосередньо не порушував прав та охоронюваних законом інтересів позивача, проте до нього, як до кінцевого правонаступника, вже перейшли права та обов`язки суб`єкта владних повноважень - Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, який порушив права позивача, та які підлягають відновленню, що підтверджується фактом виконання ЦМУ ДІС по роботі з ВПП рішення Господарського суду м. Києва від 16.10.2020 у справі №910/10082/20.

Доводи відповідача про незаконність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ЦМУ ДПС по роботі з ВПП, оскільки до Реєстру не був внесений запис про припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, не відповідають завданню та основним засадам адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи ї правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду щодо необхідності забезпечення правонаступництва суб`єктів владних повноважень, зазначених у постанові Верховного Суду від 09.06.2022 у справі №160/2034/21, встановлено необхідність залучення до участі у справі суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача. Водночас, позивач посилається на постанови ВС: від 09.06.2022 р. у справі №160/2034/21; від 01.06.2021 р. у справі №803/746/15-а; від 11.02.2021 р. у справі №826/9815/18; від 13.10.2021 р. у справі №803/130/16; від 02.11.2021 р. у справі № 816/1231/15; від 26.05.2022 р. у справі №807/3591/14; від 28.07.2022 р. у справі 807/3656/14; від 03.05.2023 р. у справі №260/4620/21.

Щодо посилання відповідача у відзиві на правову позицію Верховного Суду від 31.01.2023 у справі №380/4967/22, зокрема на відсутність в Реєстрі запису про припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, а відтак неможливість виконання ЦМУ ДПС по роботі з ВПП, як правонаступником обов`язків Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, то слід зазначити що спір в тій справі та у справі, яка розглядається, не є абсолютно тотожним, зокрема відмінними є суб`єктний склад, предмет та підстави позову.

Позивач звертає увагу суду, що ЦМУ ДПС по роботі з ВПП, як кінцевим правонаступником Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, 19.05.2021 року згідно з платіжним дорученням №168 було виконано рішення Господарського суду м. Києва від 16.10.2020р. у справі №910/10082/20 та сплачено на рахунок Криворізького міськрайонного центру зайнятості грошові кошти, виплачені як

забезпечення по безробіттю ОСОБА_1 .

3 огляду на зазначене, посилання відповідача у відзиві на те, що ОСОБА_1 у позові не обґрунтувала, чому позов подано саме до ЦМУ ДПС по роботі з ВПП безпідставним, оскільки вищезазначені обставини свідчать та підтверджують факт переходу майнових прав та обов`язків від Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України до кінцевого правонаступника ЦМУ ДПС по роботі з ВПП.

На підставі означеного вище, представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, прийшов до таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2019 р. у справі №160/6738/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі - задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 179-о від 18.02.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, у перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності, у зв`язку з відмовою її від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, пункту 6 ст.83 Закону України "Про державну службу". Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 557-о від 10.06.2019 року про внесення змін до наказу від 18.02.2019 року № 179-о в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, 10.06.2019 року, у зв`язку з відмовою її від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, пункту 6 ст.83 Закону України "Про державну службу". Зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби поновити ОСОБА_1 на роботі на раніше займаній посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 р. у справі №160/6738/19 апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС - залишити без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі №160/6738/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків ДФС про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі - залишено без змін.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2019 р. у справі №160/6738/19 набуло законної сили згідно з постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 року, у відповідності до ч.2 ст.255 КАС України, якою визначено, що у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до запису № 50 трудової книжки ОСОБА_1 Серії НОМЕР_1 судом встановлено, що «запис №49 вважати недійсним. Поновлено на попередній посаді», підстава: Постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2019 р. по справі №160/6738/19.

Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру зарахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, судом встановлено, що до загального стажу роботи не увійшов період липень-серпень 2019 р. та відсутні інформація про дохід за вказаний період.

Водночас, матеріали справи не містять інформацію про нарахування та виплату ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 10.06.2019 р. по 26.09.2019 р.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 16.09.2020 р. у справі № 910/10082/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11Г, код 39440996) на користь Криворізького міськрайонного центру зайнятості (50071, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, Саксаганський район, вул. Космонавтів, буд. 1, код 21908407) грошові кошти у сумі 16 418,55 грн. (шістнадцять тисяч чотириста вісімнадцять гривень 55 копійок) та витрати зі сплати судового збору в сумі 2 102,00 грн. (дві тисячі сто дві гривні 00 коп).

Не погодившись з такими протиправними діями, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 року, ратифікована Законом України від 14.09.2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 року, визначає, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає (пункт 1 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на працю як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 31.01.2018р. по справі № 803/31/16, від 30.07.2019 по справі № 804/406/16, від 08.08.2019р. по справі № 813/150/16.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установ, організацій, скорочення численності або штату працівників.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 3 статті 40 КЗпП України).

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24 березня 1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При вирішенні позовних вимог позивача про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить із того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (далі Порядок № 100).

Так, за приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 встановлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За приписами абзацу 2 пункту 8 наведеного Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Останнім абзацом пункту 8 Порядку №100 встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

У відповідності до пункту 2 Порядку №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до Порядку №260 від 06.04.2016р. грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місця їх служби.

Суд зазначає, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 р. витребувано у Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків додаткові докази, а саме: довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 , у тому числі з урахуванням середньоденної заробітної плати.

На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 року відповідачем не було надано доказів до суду, при цьому зазначено про «неможливість виконання вищезазначеної ухвали, зважаючи на те, що ОСОБА_1 ніколи не перебувала на публічній службі і взагалі не мала будь-яких відносин з відповідачем».

Водночас, суд зазначає, що посилання відповідача на той факт, що ОСОБА_1 ніколи не перебувала на публічній службі і взагалі не мала будь-яких відносин з відповідачем, тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, спростовуються наступним.

ЦМУ ДПС по роботі з ВПП, як кінцевим правонаступником Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, 19.05.2021 року згідно з платіжним дорученням №168, копія якого міститься в матеріалах справах, було виконано рішення Господарського суду м. Києва від 16.10.2020 у справі №910/10082/20 та сплачено на рахунок Криворізького міськрайонного центру зайнятості грошові кошти, виплачені як забезпечення по безробіттю ОСОБА_1 .

Відтак, посилання відповідача у відзиві на те, що ОСОБА_1 у позові не обґрунтувала, чому позов подано саме до ЦМУ ДПС по роботі з ВПП є безпідставним, оскільки вищезазначені обставини свідчать та підтверджують факт переходу майнових прав та обов`язків від Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України до кінцевого правонаступника ЦМУ ДПС по роботі з ВПП.

Відтак, обставини щодо правонаступництва виходячи з обставин, встановлених судовими рішеннями у справі №910/10082/20 за позовом Криворізького міськрайонного центру зайнятості до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про стягнення 16418,55 грн., виплаченого забезпечення ОСОБА_1 , яку було поновлено на роботі рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2019р. у справі № 160/6738/19.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020р. № 893 "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" правонаступниками майна, прав та обов`язків Офісу великих платників податків ДПС у відповідних сферах діяльності є міжрегіональні управління ДПС по роботі з великими платниками податків (Центральне, Східне, Західне, Південне, Північне).

Водночас, відсутність запису державного реєстратора в Реєстрі про припинення суб`єкта владних повноважень не може свідчить про те, що до ЦМУ ДІС по роботі з ВПП, як кінцевому правонаступнику Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, не передані майнові права та обов`язки.

Таким чином, позовна вимога щодо зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11Г, код ЄДРПОУ ВІІ 44082145) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2019 року по 26.09.2019 року із утриманням обов`язкових податків і зборів та надати відповідні уточнюючі податкові декларації, підлягає частковому задоволенню, щодо зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11Г, код ЄДРПОУ ВІІ 44082145) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2019 року по 26.09.2019 року із утриманням обов`язкових податків і зборів, з урахуванням вимог Порядку №100.

При цьому, вимога щодо надання відповідних уточнюючих податкових декларацій позивачем не обґрунтована у відповідності до норм ст.245 КАС України, відтак задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги в частині зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11Г, код ЄДРПОУ ВП 44082145) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних сум - за період з 21.05.2020 року по день фактичної виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, із утриманням обов`язкових податків і зборів із даних сум, не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Зміст статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, а саме про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Із заявлених позивачем вимог вбачається спір про наявність права у позивача на отримання середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2019 р. по 26.09.2019 р. із утриманням обов`язкових податків і зборів.

Відповідачем не нараховано середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2019 р. по 26.09.2019 р. із утриманням обов`язкових податків і зборів, у зв`язку із запереченням такого права.

Оскільки позивачу не було здійснено виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2019 р. по 26.09.2019 р. із утриманням обов`язкових податків і зборів, з огляду на відсутність сплати такої суми на момент розгляду даної справи суд вважає передчасними вимоги про стягнення з відповідача середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних сум - за період з 21.05.2020 року по день фактичної виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, із утриманням обов`язкових податків і зборів із даних сум, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що позивачем заявлено вимогу про стягнення судові витрати у розмірі 14 500 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а, отже, їх розподіл не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали адміністративної справи та надані докази на підтвердження заявлених вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, проаналізувавши норми законодавства України, дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

- на професійну правничу допомогу;

- сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

- пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

- пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

- пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5ст. 134 КАС України).

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначені такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами ч. 3ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, у свою чергу, врегульовано главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.

Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

При цьому, у разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року (справа №810/3806/18, справа №810/2816/18, справа №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18).

Судом встановлено, що на момент вирішення питання про розподіл судових витрат позивачем надано суду: договір № б/н про надання правничої допомоги від 01.06.2023 року, укладений з адвокатом Шуліга Володимиром Анатолійовичем, акт №1 від 30.06.2023 р. приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допоомги №б/н від 01.06.2023 р.; рахунок №1 від 30.06.2023 р. до договору про надання правової допомоги №б/н від 01.06.2023 р.; розрахунок використаного часу, гонорару та поточних витрат жо договору про надання правової допоомги №б/н від 01.06.2023 р.

Відповідно до п. 1.1 договору № б/н від 01.06.2023 р. про надання правничої допомоги, предметом цього договору є взаємовідносини між Сторонами з приводу організації правничої допомоги та роботи, спрямованої на правильне застосування, неухильне додержання та виконання вимог актів законодавства України, інших нормативних документів Стороною 1, у т.ч. надання Стороною 2 наступної правничої допомоги: представництво інтересів Сторони 1 по взаємовідносинам з АТ «НЗФ» () у т.ч., але не виключно: надання консультацій, роз`яснень та юридичних висновків; ведення переговорів (усних, а також письмового листування); проведення претензійної (досудової) роботи; проведення позовної роботи (підготовка позовної заяви, представництво інтересів Сторони 1 в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, підготовка заяв, клопотань, додаткових пояснень та інших документів судового характеру (у разі необхідності) у т.ч., але не виключно в рамках взаємовідносин з Дентральним міжрегіональним управлінням ДПС щодо виплати всіх належних Стороні 1 сум - за період з 21.05.2020 р. по день фактичної виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, із утриманням обов`язкових податків і зборів із даних сум. та всіх інших пов`язаних із цим питань.

Згідно з актом №1 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №б/н від 01.06.2023 р. сторони домовились, що вартість послуг адвоката за договором складає 14 500,00 грн., а саме: попередня консультація Сторони 1, (01.06.2023 року) з 1 приводу спірних правовідносин з Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків 1 000,00 грн.; підготовка позовної заяви до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 12.06.2023 р. по справі №160/12367/23 5 000,00 грн.; підготовка клопотання про витребування доказів від 12.06.2023 р. по справі №l60/12367/23 2 000,00 грн.; підготовка відповіді на відзив по справі №160/12367/23 від 30.06.2023 р. 4 500,00 грн.; гонорар успіху адвоката 2 000,00 грн.

Відповідно до рахунку №1 від 30.06.2023 р. до договору про надання правової допоомги №б/н від 01.06.2023 р. ОСОБА_1 здійснено оплату адвокатських послуг згідно Акту №1 приймання - передачі наданих послуг від 30.06.2023 р. до Договору про надання правової допомоги № / н від 01.06.2023 р. в сумі 14 500,00 грн.

Проаналізувавши подані документи на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд вважає, що заявлена сума на відшкодування таких витрат, є завищеною з огляду на те, що ця справа віднесена до категорії справ незначної складності, розглянута судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, подібні спори на сьогоднішній день є досить поширеними, у зв`язку із чим, сформована чітка судова практика по вирішенню таких спорів.

Крім того, враховуючи предмет спору у справі незначної складності, перелік наданих адвокатом послуг є штучно збільшеним в частині тривалості наданих послуг та відповідно їх вартості.

Так, щодо послуг по підготовці позовної заяви до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від12.06.2023 р. по справі №160/12367/23; підготовці клопотання про витребування доказів від 12.06.2023 р. по справі №l60/12367/23; підготовці відповіді на відзив по справі №160/12367/23 від 30.06.2023 р., суд враховує предмет спору, віднесення справи до категорії малозначних та зменшує суму з 5000 грн. до 2500,00 грн., з 2000,00 грн. до 800,00 грн., та з 4500,00 до 1500,00 грн. відповідно.

Щодо вимоги позивача стягнути витрати за сплачений позивачем адвокату гонорар успіху суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 4.2 договору №б/н про надання правничої допоомоги від 01.06.2023 р. ціна договору складає суму вартості послуг наданих в рамках виконання договору та визначена у відповідному акті приймання-передачі наданих послуг.

Суд зазначає, що гонорар успіху адвокату за досягнення позитивного рішення у справі, то за своїм змістом і правовою природою така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону, а є платою за сам результат, досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг.

У постанові від 12.06.2018р. у справі №462/9002/14-ц, Верховний Суд дійшов висновку, що судове рішення не відноситься до об`єктів цивільних прав, а його прийняття в конкретній справі не є результатом наданих адвокатами сторін послуг, а тому не може бути предметом договору. На підставі цього, в оспорюваному сторонами договорі про надання юридичних послуг був визнаний недійсним один із його пунктів, який передбачав винагороду адвокату за досягнення позитивного рішення суду (гонорар успіху), як "такий, що суперечить основним принципам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства".

Так, що стосується визначеної додаткової винагороди адвокату за досягнення позитивного рішення у справі, то за своїм змістом і правовою природою така винагорода не є платою за надані послуги у розумінні статей 632, 903 ЦКУ та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а є платою за сам результат - позитивне рішення, досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява № 19336/04).

Таким чином, суд дійшов висновку, що сума заявлених позивачем витрат на правничу допомогу не підлягає стягненню у повному обсязі через її не співмірність із виконаною адвокатом роботою у цій справі і вважає справедливою ціною за надані послуги у цьому спорі буде 5800,00 грн., у зв`язку із чим, підлягають стягненню з Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податківсудові витрати з професійної правничої допомоги у сумі 5800,00 грн.

Керуючись ст.ст.9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11Г, код ЄДРПОУ ВІІ 44082145) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2019 року по 26.09.2019 року із утриманням обов`язкових податків і зборів, з урахуванням вимог Порядку №100.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору у справі не розподілялись.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати з професійної правничої допомоги у сумі 5800,00 грн. (п`ять тисяч вісімсот гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 04.09.2023 року.

Суддя І.О. Лозицька