Справа № 200/2610/23
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2023-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2023 року Справа№200/2610/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 28.02.2021 року по 03.06.2023 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

В обґрунтування позову позивач зазначає про те, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) згідно з наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.01.2021 року № 12 та виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 з 28.02.2021 року за наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2021 року № 50.

Позивач вказує на те, що у зв`язку з несплатою на дату звільнення з військової служби в повному обсязі індексації грошового забезпечення він звернувся до адміністративного суду з відповідним позовом (справа № 200/10488/21).

03.06.2023 року на розрахунковий рахунок позивача була нарахована сума індексації грошового забезпечення на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року по справі № 200/10488/21 у розмірі 83625,23 грн.

Позивач вважає ненарахування і невиплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (несвоєчасної виплати суми грошової індексації) протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач зазначає, що у спірних правовідносинах діяв у межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законом.

У відзиві на позов відповідач вказує, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21 позивачу було здійснено нарахування та виплату суми індексації грошового забезпечення 03.06.2023 року. При цьому відповідач зазначає про те, що остаточно спір з приводу розміру належних позивачеві сум індексації грошового забезпечення припинений із постановленням Верховним Судом ухвали за наслідками касаційного оскарження судових рішень у справі № 200/10488/21, після чого відбулася відповідна процедура погоджень, перерахування та виплати коштів.

Відповідач зауважує, що позивачем було невірно вказано період затримки розрахунку, оскільки заборгованість відповідача виникає з першого дня після звільнення, а остаточний розрахунок проведений 03.06.2023 року. У зв`язку з цим, на переконання відповідача, вірним є період з 01.03.2021 року по 02.06.2023 року.

Крім того, відповідач вказує на те, що положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції від 19.07.2022 року, час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Серед іншого, відповідач звертає увагу на те, що спеціальним нормативним актом у спірних правовідносинах є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, оскільки цим Порядком визначені особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців, тоді як Порядком обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати.

Додатково відповідач зазначає про те, що з аналізу норми статті 117 Кодексу законів про працю України випливає, що відповідальність у розмірі середнього заробітку може бути застосована лише у разі невиплати усіх належних працівникові сум, а у випадку невиплати частини (не усіх) належних працівникові сум, розмір відповідальності має бути зменшений.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27.06.2023 року подану ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 позовну заяву про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/2610/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач у справі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Як видно з посвідчення серії НОМЕР_4 від 13.07.2015 року, позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, що встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (справа № 200/10488/21).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21, яке набрало законної сили 06.12.2021 року, даний позов було задоволено частково та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року - із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з 01.03.2018 року по 25.01.2021 року - із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - березень 2018 року, з урахуванням фактично виплачених сум індексації грошового забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21, серед іншого, було встановлено наступне.

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.01.2021 року № 12 та виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 і всіх видів забезпечення за наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2021 року № 50. Вислуга років у Збройних Силах становить: календарна - 33 роки 5 місяців, пільгова - 43 роки 11 місяців.

Вказане рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21 суду набрало законної сили на підставі ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2021 року у цій справі.

Згідно з частиною 4 статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення суду від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21 відповідачем було здійснено нарахування та виплату позивачу грошових коштів у розмірі 83625,23 грн. (індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 25.01.2021 року).

Зазначена виплата була проведена 03.06.2023 року, про що вказано обома сторонами та не заперечується ними.

Проте, як зазначається позивачем та не заперечується відповідачем, при нарахуванні та виплаті грошових коштів на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21 відповідачем не нараховано і не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина та засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункти 1 та 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Суд зауважує, що чинним спеціальним законодавством не врегульовано питання щодо виплати середнього заробітку або компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, строки проведення розрахунку при звільненні, а також відповідальність за недотримання вказаних строків передбачені положеннями статей 116 і 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У тих правовідносинах, що є предметом розгляду даної справи, за загальним правилом, пріоритетними є саме норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах таких положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26.06.2019 року у справі № 826/15235/16 року, від 31.10.2019 року у справі № 2340/4192/18, від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17, від 15.07.2020 року у справі № 824/144/16-а, від 05.08.2020 року у справі № 826/20350/16, від 24.12.2020 року у справі № 340/401/20, від 28.01.2021 року у справі № 240/11214/19 та інших.

З огляду на викладене, положення статей 116 та 117 КЗпП України у даному випадку є повністю застосовними до спірних правовідносин.

Суд зазначає, що норми матеріального права (у тому числі положення КЗпП України) у цьому рішенні застосовуються судом у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (дата фактичного проведення розрахунку на виконання судового рішення від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21 - 03.06.2023 року).

За частиною 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна і додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, які були нараховані працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як зазначається Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" слід розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Отже, вказаними вище нормами КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У випадку невиконання такого обов`язку настає відповідальність, яка передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, у тому числі захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, що необхідний для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником стосовно своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням роботодавцем свого обов`язку.

Водночас, за редакцією статті 117 КЗпП України, яка діяла станом на дату фактичного проведення відповідачем розрахунку на виконання рішення суду від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21 (тобто станом на 03.06.2023 року), час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає оплаті середнім заробітком, був обмежений шістьма місяцями.

Оскільки на дату фактичного розрахунку, проведеного на виконання судового рішення, як і на дату звернення до суду з цим адміністративним позовом, положення статті 117 КЗпП України передбачали обмеження часу затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, 6-місячним строком, при вирішенні даного спору суд застосовує статтю 117 КЗпП України у редакції, чинній станом на 03.06.2023 року (дата проведення відповідачем фактичного розрахунку з позивачем).

Аналогічні висновки були наведені Верховним Судом у постанові від 28.06.2023 року у справі № 560/11489/22.

Як зауважив Верховний Суд у даній постанові, з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Конституційним Судом України у рішенні від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012 зазначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, які належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України, а саме - в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При цьому непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У даному рішенні Конституційний Суд України зауважив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення цього правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, виходячи із системного аналізу положень статей 116, 117, 233 КЗпП України, а також враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012 та правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. у тому випадку, коли роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке установлена положеннями статті 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку (тобто виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові). Лише після проведення фактичного розрахунку (тобто після виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною 1 статті 233 КЗпП України.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 року у справі № 400/3151/19.

Приймаючи до уваги те, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку починаючи з 28.02.2021 року, остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 03.06.2023 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду 08.06.2023 року, позивачем не пропущено місячний строк звернення до суду з цим позовом.

Водночас, суд зауважує на тому, що позивачем було невірно визначено початкову дату періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки 28.02.2021 року є датою звільнення позивача з військової служби та, відповідно, останнім днем для проведення розрахунку, тоді як прострочення розрахунку почалося з 01.03.2021 року.

Разом із цим, суд зазначає, що за змістом статей 116 та 117 КЗпП України виконання роботодавцем обов`язку щодо проведення із працівником повного та своєчасного розрахунку при звільненні прив`язане саме до дати звільнення останнього.

За наявності рішення суду з цього приводу, яке було прийняте на користь працівника та набрало законної сили, подальше оскарження цього рішення (якщо воно не скасоване), а так само процедури щодо погодження питання про перерахування коштів на виконання судового рішення, тощо не впливають на дату виконання роботодавцем обов`язку щодо проведення із працівником повного і своєчасного розрахунку при його звільненні.

Питання про обчислення середнього заробітку (середньої заробітної плати) унормовані Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 2 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. При цьому в разі, якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

Відповідно до змісту абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з положеннями пункту 5 Порядку № 100 установлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи саме з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у передбачених чинним законодавством випадках - на число календарних днів за цей період.

Згідно з абзацом 2 пункту 8 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Абзацом 3 пункту 8 Порядку № 100 установлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Разом з тим, положення Порядку № 100 у даному випадку повинні застосовуватися із урахуванням Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі - Порядок № 260), який є спеціальним нормативно-правовим актом у даних правовідносинах та регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення для військовослужбовців.

Відповідно до абзацу 2 пункту 7 розділу І Порядку № 260 передбачено, що розмір грошового забезпечення, яке належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Отже, із системного аналізу наведених норм статей 116 та 117 КЗпП України, Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що відповідно до чинного законодавства нарахування середнього грошового забезпечення за весь період затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням, а середньоденне грошове забезпечення військовослужбовців обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Судом установлено, що позивача було звільнено з військової служби 28.02.2021 року, фактично повний розрахунок при звільненні з позивачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21 здійснено відповідачем 03.06.2023 року шляхом зарахування на особистий рахунок позивача грошових коштів у розмірі 83625,23 грн. (індексація грошового забезпечення).

При цьому, як вже було вказано раніше, на дату фактичного розрахунку, проведеного на виконання судового рішення, як і на дату звернення до суду із цим позовом, положення статті 117 КЗпП України передбачали обмеження часу затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, 6-місячним строком.

Відтак, з огляду на викладене вище, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2021 року по 01.09.2021 року, що відповідає вимогам статті 117 КЗпП України в частині обмеження часу затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, шістьма місяцями.

Щодо обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що у даному разі належним способом захисту прав позивача, як працівника, у випадку вирішення спору на його користь, є стягнення визначеного судом, як органом, який виносить рішення по суті спору, розміру відшкодування за час затримки, що прямо випливає зі змісту норми статті 117 КЗпП України та відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму відповідної компенсації.

Визначаючи розмір цієї компенсації, суд, з урахуванням вимог статей 116 та 117 КЗпП України, положень Порядку № 100 та Порядку № 260, виходить із наступного.

Як вже зазначалося, позивач має право на виплату йому суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2021 року по 01.09.2021 року, тобто з наступного дня після звільнення з військової служби (дата звільнення - 28.02.2021 року) та у межах 6-місячного строку, встановленого статтею 117 КЗпП України.

Кількість календарних днів у даному періоді складає 185 днів.

Згідно з наданою відповідачем довідкою про розміри середньоденної заробітної плати у грудні 2020 року і січні 2021 року розмір заробітної плати позивача складав по 20396,25 грн. на місяць, а розмір середньоденної заробітної плати - по 657,94 грн. на місяць.

Отже, середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за вищевказаний період має складати 121718,90 грн. (657,94 грн. х 185 днів).

Як було вказано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, і те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника і роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У вказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила на тому, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця стосовно виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати цієї заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки були наведені Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, установлених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в незалежності від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки у порівнянні із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Дані висновки відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а, від 18.07.2018 року у справі № 825/325/16, від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 14.11.2018 року у справі № 806/345/16.

Судом, під час вирішення цієї справи, враховані вказані вище критерії, а також правова позиція та механізм врахування коефіцієнта істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, що були наведені Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18.

Так, у постанові від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18 Верховний Суд зазначив, що коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку розраховується за наступною формулою (з урахуванням предмета спору): (виплачена індексація грошового забезпечення чи інша частка недоплачених коштів / середній заробіток за час затримки розрахунку) х 100.

Сума, яка підлягатиме виплаті з урахуванням принципів пропорційності, співмірності та істотності частки складових заробітної плати, розраховується за наступною формулою: (середньоденний розмір грошового забезпечення х коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати) х кількість днів (календарних або робочих) затримки розрахунку.

Застосувавши вказані висновки Верховного Суду, виходячи з наведеного механізму обчислення, враховуючи встановлені у цьому рішенні обставини, суд зазначає про таке:

1. З огляду на положення статті 117 КЗпП України (в редакції від 19.07.2022 року) розмір відшкодування за час затримки може бути визначено судом, але не більш як за шість місяців, отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути обчислена лише за період з 01.03.2021 року по 01.09.2021 року.

При цьому, виходячи з вимог Порядку № 260, під час обчислення середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за період затримки розрахунку при звільненні повинні використовуватися саме календарні дні.

Як вже було зазначено вище, за період з 01.03.2021 року по 01.09.2021 року налічується загалом 185 календарних днів.

2. Розрахована судом, з урахуванням вимог статей 116 та 117 КЗпП України, Порядку № 100 та Порядку № 260, сума середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за цей період (з 01.03.2021 року по 01.09.2021 року) становить 121718,90 грн. (657,94 грн. х 185 днів) та є неспівмірною і непропорційною у порівнянні з розміром заборгованості відповідача з виплати належних позивачеві при його звільненні сум (83625,23 грн. індексації грошового забезпечення).

3. Коефіцієнт істотності частки, порівняно із середнім заробітком (середнім грошовим забезпеченням) позивача за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із загального розміру несвоєчасно виплаченої відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 року у справі № 200/10488/21 індексації грошового забезпечення складає: (83625,23 грн. / 121718,90 грн.) х 100) = 68,70%.

Отже, сума середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивача, з урахуванням принципів пропорційності, співмірності та істотності частки складових заробітної плати, становить: 657,94 грн. (середньоденний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) за наданою відповідачем довідкою) х 68,70% (коефіцієнт істотності частки) = 452,00 грн. х 185 календарних днів (кількість календарних днів затримки розрахунку, з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України, а також Порядку № 100 та Порядку № 260) = 83620,00 грн.

У той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що з урахуванням наведених мотивів про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця стосовно виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою, трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні правові висновки були викладені також у згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Визначаючи остаточний розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі, суд враховує частковість задоволення позовних вимог і виходить із принципу співмірності, який, за даних обставин, зводиться до того, що розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати суму виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Суд враховує, що позивач, звільнившись з військової служби у лютому 2021 року, лише у серпні 2021 року звернувся до суду з позовом щодо виплати суми індексації, збільшивши тим самим період затримки розрахунку при звільненні. Також судом береться до уваги і те, що починаючи з 24.02.2022 року в Україні було введено воєнний стан, що, у свою чергу, теж вплинуло на можливість відповідача виконати рішення суду в добровільному порядку.

Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи розмір заборгованості, дії позивача та відповідача, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат (індексації грошового забезпечення) у сумі 5000,00 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, що був викладений Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року у справі № 360/3574/19.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини 2 та абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, застосувавши положення частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2021 року по 01.09.2021 року включно у розмірі 5000,00 грн.

Отже, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, судові витрати ним понесено не було, отже, відшкодуванню вони не підлягають.

Керуючись положеннями Конституції України, Кодексом законів про працю України, постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", наказом Міністерства оборони України "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2021 року по 01.09.2021 року включно у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повне судове рішення складене 28 серпня 2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Приймаючи до уваги прийняття даного рішення у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч