Справа № 380/18389/23
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про продовження строку на усунення недоліків

31 серпня 2023 року м. Львів

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Сидор Н.Т., розглянувши заяву позивача про усунення недоліків у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якій просить суд:

- стягнути з відповідача середній заробіток за кожен місяць за період з 01.06.2007 по 25.05.2023 за несвоєчасну виплату позивачу заробітної плати (грошового забезпечення) за 2005-2006 роки у вигляді індексації заробітної плати та грошового забезпечення при звільненні.

Ухвалою судді від 14.08.2023 позовну заяву залишено без руху; надано позивачу 10-денний строк з моменту отримання цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви у спосіб: скерувати на поштову адресу Львівського окружного адміністративного суду (79018, м. Львів, вул. Чоловського, 2) або здати в канцелярію суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучити: заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску; розрахунок щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та документ про сплату судового збору за подання цієї вимоги.

На виконання вимог ухвали судді від 14.08.2023 позивачем подано заяву, у якій він стверджує, що строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки такий регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та становить три місяці з дня повідомлення йому про суми, нараховані та виплачені при звільненні. При цьому покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №755/12623/19.

З цього приводу суддя зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивач проходив державну службу в органах внутрішніх справ, яка відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, є публічною службою.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.

Предметом позову є стягнення з відповідача середнього заробітку за кожен місяць за період з 01.06.2007 по 25.05.2023 за несвоєчасну виплату позивачу заробітної плати (грошового забезпечення) за 2005-2006 роки у вигляді індексації заробітної плати та грошового забезпечення при звільненні.

Питання строку звернення до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнення розглядалось Верховним Судом у постанові від 11.02.2021 по справі №240/532/20, на яку суддя покликалась в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив наступне: «Відповідно до ст. 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст.122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 1 ст. 233 КЗпП України».

Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постановах від 29.06.2023 у справі №640/13028/21.

Доводи позивача про необхідність застосування тримісячного строку звернення до суду з огляду на встановлену Великою Палатою Верховного Суду практику (справа №755/126/2319) суддею відхиляються, оскільки правовідносини, що розглядались у справі №755/126/2319 (трудові правовідносини, що розглядаються в порядку цивільного судочинства) відрізняються від правовідносин, які є предметом розгляду у цій справі (правовідносини, пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства).

З наведеного висновується необхідність застосування у спірних правовідносинах місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.

Щодо усунення недоліків позовної заяви в частині проведення розрахунку щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та подання документу про сплату судового збору за подання цієї вимоги, позивач вказує, що у позовній заяві заялене питання про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями органу державної влади, оскільки: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області є органом державної влади; незаконність дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області встановлено в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2023 у справі №380/789/23; стягнення шкоди передбачено ст. 117 КЗпП України. Відтак, позивач стверджує, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Пунктом 13 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, таке право також передбачене статтями 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України.

Тобто дія п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» поширюється на позовні вимоги безпосередньо пов`язані з реалізацією особою прав визначених статтею 56 Конституції України та статтями 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України.

Предметом позову є стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу заробітної плати (грошового забезпечення).

Втім, суддя зазначає, що стягнення з роботодавця (який у спірній ситуації є органом державної влади) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а не відшкодуванням особі завданої шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Наведене свідчить про відсутність підстав для застосування до позивача пільги щодо сплати судового збору, передбаченої п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, позивач покликається на те, що ним подано позов про стягнення заробітної плати, тому він звільняється від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і ст. ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, оскільки предметом переданого на розгляд адміністративного суду спору є стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу заробітної плати (грошового забезпечення), який не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на яку також покликається позивач у поданій заяві, відсутні.

Отже, недоліки позовної заяви, вказані суддею в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 14.08.2023, позивачем не усунуто.

Разом з тим, у поданій на виконання вимог вищезазначеної ухвали заяві позивач просить у випадку не погодженням з його обґрунтуванням на підставі ст. 121 КАС України продовжити строк на виконання вимог ухвали від 14.08.2023 у справі №380/18389/23.

Частиною 2 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Зважаючи на наведене, суддя вважає за доцільне продовжити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 121, 243, 248, 294 КАС України, суддя

п о с т а н о в и л а :

продовжити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви.

Недоліки позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні слід усунути у десятиденний строк з дня одержання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала в апеляційному порядку окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Сидор Н.Т.