Справа № 120/6108/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 р. Справа № 120/6108/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області, відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у січні 2023 року звернувся до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За результатами розгляду даної заяви ГУ ПФУ в Запорізькій області винесено рішення № 56 від 18.01.2023, яким було відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Як зазначає позивач, відповідач під час вирішення питання про призначення пенсії безпідставно не зарахував період його навчання з 17.01.1988 по 17.07.1988, оскільки в свідоцтві серії НОМЕР_1 від 20.07.1988 скорочено його ім`я по батькові; період його роботи з 07.09.1983 по 21.02.1985, оскільки виправлено номер наказу про звільнення з роботи та нечитабельна печатка підприємства в записі про звільнення з роботи; період роботи з 01.11.1986 по 31.12.1995 - оскільки в архівній довідці № 156/01-14/889/01-17 від 18.11.2022 невірно вказано прізвище " ОСОБА_2 " взамін " ОСОБА_3 " та скорочено по батькові " ОСОБА_4 ."; а також період роботи з 14.06.1996 по 12.03.1999, оскільки в трудовій книжці виправлено рік звільнення з роботи та в наказі про звільнення виправлена дата.

На думку позивача, дані обставини в жодному разі не повинні впливати на підтвердження його стажу за такий період, позаяк є суто формальними недоліками трудової книжки та уточнюючих довідок, відповідальність за які працівник не повинен нести. Окрім того, на переконання позивача, необґрунтоване неврахування зазначених вище періодів його навчання та трудової діяльності до страхового стажу суперечить нормам пенсійного законодавства та порушує його право на належний соціальний захист.

За таких обставин позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії, зобов`язати відповідача 2 зарахувати йому вищезазначені періоди навчання та роботи до його страхового стажу та призначити пенсію за віком з 01.01.2023.

Ухвалою від 15.05.2023 судом відкрито провадження у справі та ухвалено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачам 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

01.06.2023 відповідачем 1 ГУ ПФУ в Запорізькій області подано до суду відзив на позовну заяву, за вимогами якого останній просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, заперечуючи проти позову відповідач 1 зазначив, що позивач 11.01.2023 звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком. За принципом екстериторіальності зазначена заява розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та за результатами розгляду якої було винесено рішення про відмову у призначенні пенсії за віком № 56 від 18.01.2023. Відповідач 1 вказує, що при прийнятті даного рішення до страхового стажу позивача не зараховано період роботи позивача з 07.09.1983 по 21.02.1988, оскільки виправлено номер наказу про звільнення з роботи, а також у зв`язку із нечитабельністю печатки підприємства в записі про звільнення з роботи; період роботи за 1986-1995 роки згідно довідки №156/01-14/889/01-17 від 18.11.2022, оскільки не вірно вказано прізвище та скорочено по батькові ( ОСОБА_1 .); період роботи з 14.06.1996 по 12.03.1999, оскільки в трудовій книжці виправлено рік звільнення з роботи та в наказі про звільнення виправлена дата. Крім того відповідач 1 зазначив, що в наданій довідці № 153/01-14/879/01-17 від 14.11.2022 про підтвердження даного періоду не вірно зазначено прізвище та зі скороченням по імені та по батькові. Окремо відповідач вказав, що вказаний період був частково зарахований по даним в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Щодо зарахування періоду навчання позивача у Вінницькому ОУКК, то ГУ ПФУ в Запорізькій області зазначило, що рішенням про відмову у призначенні пенсії до страхового стажу не зараховано період навчання по свідоцтву серії НОМЕР_1 від 20.07.1988, оскільки скорочено по батькові позивача.

Відповідач 1 вказує, що враховуючи те, що на дату досягнення віку 60 років позивач мав лише 20 років 08 місяців 20 днів страхового стажу з необхідних 30 років, ГУ ПФУ в Запорізькій області прийняло правомірне рішення про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з чим в позові просить відмовити.

02.06.2023 до суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області також надійшов відзив на позовну заяву. Свої заперечення відповідач 2 мотивує тим, що на підставі заяви позивача про призначення пенсії та наданих документів, 18.01.2023 ГУ ПФУ в Запорізькій області винесено рішення № 56 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи. При цьому відповідач 2 фактично повторив визначені у оскаржуваному рішенні підстави, за яких не було зараховано до страхового стажу позивача період його роботи та навчання. А також додатково вказав, що період роботи ОСОБА_1 з 01.01.1999 по 12.03.1999 зараховано згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу.

З огляду на викладене відповідач 2 вказує, що згідно наданих документів страховий стаж позивача становить 20 років 08 місяців 20 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

Отже, на думку відповідача 2, ГУ ПФУ в Запорізькій області прийняло правомірне та обґрунтоване рішення № 56 від 18.01.2023 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку. За таких обставин вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, а тому у їх задоволенні просить суд відмовити.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.01.2023 звернувся до Калинівського сервісного центру ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", додавши до заяви необхідний пакет документів.

У подальшому, згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (із змінами) (далі Порядок № 22-1) після реєстрації вказана заява позивача за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до ГУ ПФУ в Запорізькій області.

За результатами розгляду такої заяви та поданих документів ГУ ПФУ в Запорізькій області прийняло рішення № 56 від 18.01.2023 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу в розумінні ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Мотивами прийняття даного рішення слугувало те, що згідно наданих до заяви документів про стаж, страховий стаж заявника на день звернення складає 20 років 08 місяців 20 днів з мінімально необхідних 30 років. При цьому, до загального трудового стажу позивача не зараховано період навчання згідно свідоцтва №154908 від 20.07.1988, оскільки скорочено по батькові; період роботи з 07.09.1983 по 21.02.1985, оскільки виправлено номер наказу про звільнення з роботи та з нечитабельністю печатки підприємства в записі про звільнення роботи; періоди роботи 1986 - 1995 роки згідно довідки № 156/01-14/889/01-17 від 18.11.2022 оскільки не вірно вказано прізвище та скорочено по батькові ( ОСОБА_1 .); період роботи з 14.06.1996 по 12.03.1999 частково зараховано по даним в реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціально страхування (зарахований період з 01.01.1999 по 12.03.1999), оскільки в трудовій книжці виправлено рік звільнення з роботи та в наказі про звільнення виправлена дата. В наданій довідці № 153/01-14/879/01-17 від 14.11.2022 про підтвердження даного періоду не вірно зазначено прізвище та з скороченням по імені та батькові.

Вважаючи, що пенсійний орган безпідставно дійшов висновку про не зарахування вказаного періоду його навчання а також періоду трудової діяльності до страхового стажу та, у зв`язку з цим, протиправно відмовив йому у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту порушених, на його думку, прав та інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі також Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Частиною першою статті 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Отже, позивачу як особі, яка в 2023 році досягла віку в 60 років для призначення пенсії необхідно мати страховий стаж не менше 30 років.

Так, законодавством, яке діяло до прийняття Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, а саме статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 № 1788-XII визначено періоди трудової діяльності до 01.01.2004, які зараховуються до страхового стажу. Зокрема, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 № 1788-XII (далі - Закон від 05.11.91 № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі - Порядок № 637) також визначено, що основним документом який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, при цьому потреба у наданні додаткових відомостей або ж уточненні інших відомостей виникає лише тоді, коли у заявника відсутня трудова книжка або відповідні записи у ній, або ж містяться неточні записи про період його роботи.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 242/2536/16-а, від 12.09.2022 по справі №569/16691/16-а, від 01.01.2022 по справі № 620/1178/19 та інших.

Як слідує зі змісту оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від № 56 від 18.01.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком, підставою для не зарахування позивачу до страхового стажу періоду його роботи з 07.09.1983 по 21.02.1985 слугувало виправлення у трудовій книжці номеру наказу про з звільнення з роботи та нечитабельність печатки підприємства в записі про звільнення роботи.

Підставою не зарахування іншого періоду роботи з 14.06.1996 по 12.03.1999 стало те, що в трудовій книжці виправлено рік звільнення з роботи та в наказі про звільнення виправлена дата. При цьому в наданій довідці № 153/01-14/879/01-17 від 14.11.2022 про підтвердження даного періоду не вірно зазначено прізвище та з скороченням по імені та батькові.

Так, на момент заповнення (01.07.1983) та внесення у трудову книжку позивача серії НОМЕР_2 спірних записів у період до 29.07.1993 була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162), а з 29.07.1993 була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Підпунктом 1.1. Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Пунктом 2.3 Інструкції № 162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 162).

Відповідно до пп. 2.5. Інструкції № 162 у разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін., виправлення проводиться адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові у цьому необхідну допомогу.

Подібні правові приписи містить і діюча Інструкція № 58, пунктом 2.6, 2.9 якої передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу виправлені. Відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження.

Досліджуючи копію трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , а саме зміст спірних записів, судом встановлено, що позивач з 07.09.1983 по 21.02.1985 працював на посаді водія АТП-0100 Вінницького облмежколхозстрой (запис 4-5), з 14.06.1996 по 12.03.1999 працював на посаді токаря 5-го розряду на Калинівському державному заводі по виробництво м`ясо-кісткового борошна ІНФОРМАЦІЯ_2 (запис 14-15).

Суд враховує, що вказані записи містять необхідні відомості про роботу у спірний період, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дату звільнення з посади, зазначення відомостей, на підстави чого внесена відповідні записи (номери та дати наказів). Крім того суд зазначає, що записи у трудовій книжці позивача є вчиненими у хронологічному порядку та правильній логічній послідовності, оскільки після звільнення 12.03.1999 позивач цього ж дня 12.03.1999 був зарахований на посаду робітника по ремонту шкільного приміщення Комунарівської загальноосвітньої школи (запис 16). Наведене спростовує будь-які сумніви у можливому маніпулюванні з цими записами. Тобто, суд вважає такі записи належними та допустимими доказами для підтвердження трудового стажу позивача.

В той же час суд зазначає, що виправлення у наказах жодним чином не впливає на визначений у трудовій книжці трудовий (страховий) стаж позивача за спірний період, а лише стосується номерів розпорядчого документа про прийняття на роботу. Щодо нечитабельності печатки підприємства в записі про звільнення з роботи, то суд зазначає, що відтиск печатки на записі про звільнення (запис №5) проставлений у 1985 році, а тому з часом міг втрати чіткість та первинний вигляд.

Щодо довідки № 153/01-14/879/01-17 від 14.11.2022 в якій, як стверджує відповідач, не вірно зазначено прізвище та з скороченням по імені та батькові, то суд зазначає, що невідповідність у зазначені прізвища позивача ОСОБА_2 взамін вірного ОСОБА_3 сталася через його невірний переклад на українську мову. Виходячи із наявних у справі доказів та матеріалів, жодних сумнівів у тому, що це є одна і таж особа в суду не має. Крім того суд зазначає , що у вказаній довідці відсутнє скорочення по імені та батькові.

Неточність зображення печатки на записах в трудовій книжці, виправлення в записах, помилки, інші неточності допущені працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки а також іншої документації підприємства, не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Суд акцентує увагу на тому, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки чи інших документів на підприємстві.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Поряд із тим, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тобто, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки, або ж видання довідок може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а тому й не може впливати на його особисті права. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

Крім того, Верховний Суд у іншій постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Таким чином на позивача не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальні недоліки, які містить трудова книжка або уточнюючі довідки, позаяк такі недоліки не пов`язані із виною позивача.

При цьому, належних доказів в підтвердження недостовірності та неправдивості інформації, що міститься в трудовій книжці позивача, матеріали справи не містять, а остання в судовому порядку недійсною не визнавалась.

Щодо не зарахування періоду трудової діяльності у колгоспі за 1986 - 1995 роки згідно довідки № 156/01-14/889/01-17 від 18.11.2022 оскільки не вірно вказано прізвище та скорочено по батькові ( ОСОБА_1 .), суд зазначає таке.

Так, порядок ведення трудових книжок колгоспників визначався постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 "Про трудові книжки колгоспників" (далі - Постанова № 310).

Згідно п.п. 1, 2 Постанова № 310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Відповідно до п.п. 5, 6 Постанови № 310, до трудової книжки колгоспника заносились наступні дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення.

Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасність та правильність заповнення трудових книжок несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа (п. 13 Постанови № 310).

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Водночас підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.

Так, досліджуючи зміст записів трудової книжки колгоспника від 01.11.1985, судом встановлено, що з 01.11.1986 по 31.12.1995 позивач працював у колгоспі Україна на посадах тракториста та токаря.

При цьому, у трудовій книжці колгоспника наявні записи про встановлений річний мінімум трудової участі в цьому господарстві та його фактичне виконання позивачем.

Таким чином, записи трудової книжки позивача свідчать про те, що позивачем у спірний період в деяких роках було навіть перевиконано встановлений річний мінімум трудової участі в колгоспі Україна

Окрім того, на підтвердження вказаного періоду трудової діяльності позивачем надана архівна довідка № 156/01-14/889/01-17 від 18.11.2022, видана Калинівською міською радою Вінницької області Комунальною установою Калинівський трудовий архів у якій міститься інформація про те, що позивач в період з 1986-1995 працював у колгоспі Україна, а також інформація про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих людино-днів, який у ті збігається із тими відомостями, що зазначені у трудовій книжці колгоспника позивача.

Водночас, підставою для не зарахування позивачу до загального трудового стажу періоду роботи в колгоспі з 12.08.1985 по 04.03.1998 слугувало те, що у вищезазначеній архівній довідці не вірно вказано прізвище та скорочено по батькові, а саме зазначено ОСОБА_1 .,

Однак, як уже неодноразово наголошувалось судом, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи. Трудова книжка колгоспника позивача містить необхідні відомості про роботу а також інформацію про встановлений мінімум його трудової участі та фактично відпрацьований позивачем час в колгоспі за спірні періоди. При цьому, помилка у перекладі прізвища або ж не зазначення повністю прізвище ім`я та по батькові позивача в архівній довідці не може впливати на достовірність зазначених даних, не може спростовувати факт перебування позивача із колгоспом у трудових відносинах та як наслідок не може бути законною підставою для відмови позивачу у зарахуванні спірних періодів роботи у його страховий стаж.

Відповідачем не наведено жодних аргументів про те, що відповідна архівна довідка стосується іншої особи, аніж позивача.

Додатково суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення документації з вини адміністрації підприємства.

Щодо незарахування періоду навчання позивача згідно свідоцтва №154908 від 20.07.1988, оскільки скорочено по батькові, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. «д» ч. 3 ст. 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 637 час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

За роз`ясненням Пенсійного фонду України щодо зарахування періоду навчання до страхового стажу, опублікованими на офіційному сайті 26.08.2022, до страхового стажу прирівнюється весь трудовий стаж, набутий до 01.01.2004. Зокрема, й періоди навчання за денною (очною) формою у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Отже, період навчання на курсах по підготовці кадрів зараховується до страхового стажу особи. При цьому при відсутності у дипломі особи відомостей щодо форми та часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки.

Так, досліджуючи матеріали справи судом встановлено, що згідно з свідоцтва від 17.07.1988 серії НОМЕР_1 позивач в період з 17.01.1988 по 17.07.1988 навчався професії токар у Вінницькому ОУКК, форма навчання - курсова.

При цьому, як уже неодноразово зазначалось судом, не зазначення повністю по-батькові позивача не може впливати на достовірність зазначених даних, та не може бути законною підставою для відмови позивачу у зарахуванні періоду його навчання до стажу роботи.

Відповідачем не наведено жодних аргументів про те, що свідоцтво про навчання стосується іншої особи, аніж позивача.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейського суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відтак, підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що спірний період навчання та трудової діяльності позивача підтверджений належним чином, тому не зарахування органом Пенсійного фонду періоду навчання з 17.01.1988 по 17.07.1988, а також періоду роботи з 07.09.1983 по 21.02.1985, з 01.11.1986 по 31.12.1995, з 14.06.1996 по 01.01.1999 до страхового стажу з визначених у оскаржуваному рішенні підстав є протиправним.

Таким чином, з огляду на викладене, вказаний період підлягає зарахуванню до страхового стажу як такий, що має бути врахований при вирішенні питання про призначення пенсії за віком.

Поряд із тим суд зазначає, що період роботи позивача з 01.01.1999 по 12.03.1999 зараховано згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу, а тому зарахуванню підлягає період його роботи посаді токаря 5-го розряду на Калинівському державному заводі по виробництво м`ясо-кісткового борошна ІНФОРМАЦІЯ_2 саме з 14.06.1996 по 01.01.1999. Отже, в цій частині вимоги позову підлягають частковому задоволенню, так як період роботи позивача з 01.01.1999 по 12.03.1999 зараховано відповідачем до страхового стажу.

Окремо суд також звертає увагу на те, відповідачі не надали жодного доказу в обґрунтування того, що відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу позивача спірного періоду вони діяли обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто з забезпеченням усіх прав особи. Рішення не є пропорційним з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст. 46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.

За таких обставин оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області № 56 від 18.01.2023 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо наступної позовної вимоги зобов`язального характеру про призначення пенсії, то суд враховує те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону від 09.07.2003 N 1058- IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 N 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 виповнилося 60 років.

Так, в оскаржуваному рішенні органом Пенсійного фонду було підтверджено страховий стаж позивача в 20 років 8 місяців 20 днів. При цьому, в межах розгляду даної справи судом підтверджено право позивача на зарахування до страхового стажу спірного періоду його роботи: з 17.01.1988 по 17.07.1988, з 07.09.1983 по 21.02.1985, з 01.11.1986 по 31.12.1995, з 14.06.1996 по 01.01.1999, що додатково становить понад 10 років страхового стажу. Відповідно, в сукупності загальний страховий стаж позивача в такому разі переважає необхідний мінімум для призначення пенсії в 30 років.

Таким чином наразі в позивача наявні умови (вік 60 років та стаж понад 30 років), які є достатніми для призначення йому пенсії за віком. При цьому, оскільки позивач із заявою про призначення пенсії звернувся в межах трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку, а тому суд вважає обґрунтованим твердження позивача про можливість призначення пенсії саме з цієї дати 01.01.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У пункті 145 рішення від 15.11.96 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 16.09.2015 у справі N 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом від 09.07.2003 N 1058-IV. Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені також законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі N 227/3208/16-а і з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує його при розгляді даної справи.

Відносно органу Пенсійного фонду України, на який слід покласти обов`язок по відновленню порушеного права позивача, то суд враховує, що оскільки звернення позивача із заявою про призначення пенсії відбулось до ГУ ПФУ у Вінницькій області, тому хоч і повноваження щодо розгляду поданих позивачем матеріалів були делеговані ГУ ПФУ в Запорізькій області для прийняття відповідного рішення, проте обов`язок із, власне, призначення та виплати пенсії залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем звернення позивача із заявою, де позивач перебуватиме на обліку, тобто у ГУ ПФУ у Вінницькій області.

Отже, виходячи із вищевикладеного суд вважає, що для відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 відповідно до ст. 26 Закону N 1058-IV пенсію за віком з 01.01.2023, зарахувавши при цьому до його страхового стажу період навчання з 17.01.1988 по 17.07.1988, а також періоди трудової діяльності з 07.09.1983 по 21.02.1985, з 01.11.1986 по 31.12.1995, з 14.06.1996 по 01.01.1999.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень і дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у визначений судом спосіб.

Вирішуючи питання відносно розподілу судових витрат суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При цьому згідно частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань обох відповідачів в рівних частинах (по 536,80 грн. з кожного).

Водночас суд зауважує, що на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору. Адже, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок неправомірного рішення суб`єкта владних повноважень (тобто задоволена основна вимога немайнового характеру, яка підлягала оплаті судовим збором).

Керуючись ст.ст. 9, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 56 від 18.01.2023 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до його страхового стажу період навчання з 17.01.1988 по 17.07.1988, а також періоди трудової діяльності з 07.09.1983 по 21.02.1985, з 01.11.1986 по 31.12.1995, з 14.06.1996 по 01.01.1999 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01.01.2023.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 05.09.23.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (проспект Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69005, ).

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович