Справа № 500/2665/23
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2665/23

01 вересня 2023 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Тернопільській області Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації про визнання розпорядження протиправним, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області , у якій позивач просить суд:

- визнати дії відповідача протизаконними;

- скасувати Розпорядження на зняття виплат пенсійна справа №34;

- зобов`язати відновити пенсійні виплати;

- повернути невиплачені позивачу з 25.10.22 кошти на особистий рахунок в Ощадбанку;

- стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду еквівалентну 50 прожиткових мінімумів в Україні станом на 2023 рік особи, що втратила працездатність дорівнює 50*2093 = 104650 гривні;

- зафіксувати факт втручання в особисте майно у вигляді пенсійних виплат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача, як внутрішньо переміщену особу, з 01.11.2022 знято з виплати пенсії у разі втрати годувальника, яка їй призначена довічно. Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою від 18.05.2023 про поновлення пенсійних виплат. Однак, відповідач повідомив позивача про те, позивач перебував на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області як внутрішньо переміщена особа та, покликаючись на постанову КМ України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 №637, вказує, що на адресу відповідача надійшов лист від Управління СБУ в Тернопільській області з інформацією про те, що ОСОБА_1 знаходиться на тимчасово окупованих територіях Луганської/Донецької областей або АР Крим, тому з 01.11.2022 виплату пенсії припинено згідно відповідного розпорядження. Одночасно повідомлено, що позивачу для поновлення пенсійної виплати слід звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісний центр). Не погоджуючись з таким рішення пенсійного органу про наявність підстав для зупинення нарахування й виплати пенсії, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 06.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вказаною ухвалою суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подати до суду разом із поданням відзиву докази, які стали підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження, в тому числі, але не виключно:

- докази первинного ознайомлення позивача із Розпорядженням від 25.10.2022 про припинення виплат ОСОБА_1 , пенсійна справа №34;

- копію листа від 17.10.2022 №69/5/2-1859, на підставі якого припинено позивачу виплату пенсії;

- інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб №3 від 23.05.2023 (щодо скасування довідки про взяття на облік позивача), яку враховано відповідачем при прийнятті розпорядження про припинення виплати пенсії позивачу;

- повідомити суд, чи звертався позивач до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про поновлення їй виплати пенсії після прийняття Розпорядження від 25.10.2022, а в разі звернення - надати відповідні докази такого звернення із результатом їх розгляду;

- повідомити суд, чи звертався Пенсійний фонд України (його територіальні органи) органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з метою підтвердження чи спростування інформації про повернення особи до покинутого місця постійного проживання або поданих нею для призначення (відновлення, продовження виплати) пенсії документів, зокрема з використанням системи електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів (згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.20214 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам";

- зважаючи на те, що у листі від 29.05.2023 №1900-0502-8/22525 відповідачем повідомлено позивача, що її "пенсійну справу закрито до з`ясування", надати інформацію суду щодо стану пенсійної справи позивача, та стадії "з`ясування".

22.06.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками, зі змісту якого слідує, що відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована на АДРЕСА_1 , взята з 21.08.2017 в органах соціального захисту населення на облік як внутрішньо переміщена особа, при цьому згідно довідки №6101-614022, та станом на 10.06.2020, вона проживала на АДРЕСА_2 . Вказує, що відповідно до листа Управління Служби безпеки України в Тернопільській області від 17.10.2022, позивач 06.03.2020 здійснила виїзд на тимчасово окуповані території Луганської/Донецької областей та АР Крим, тому, з 01.11.2022, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області її знято з виплати згідно пенсійної справи №34.

Відповідач зазначає, що листом від 27.10.2022 №1900-0501-8/31889, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно повідомлено позивача про те, що у зв`язку з одержанням інформації щодо її тривалого перебування за межами України, з метою ідентифікації особи, її запрошено до відділу обслуговування громадян №1 (сервісного центру) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, що знаходиться в м. Бережани або будь якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) органів Пенсійного фонду України. Повторне повідомлення щодо необхідності звернення для поновлення виплати пенсії до будь якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) територіального органу Пенсійного фонду України, надіслано позивачу на електронну адресу листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 29.05.2023 №1900-0502-8/22525. Також, вказаним листом повідомлено позивача про те, що згідно інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб №3 від 23 травня 2023 року, довідка про взяття її на облік скасована.

Таким чином відповідач вказує, що на його переконання, будь-яких порушень прав позивача на пенсійне забезпечення, зокрема щодо порядку виплати пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не допустило (арк. справи 18-29).

27.06.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив (арк. справи 30-32).

Ухвалою від 26.07.2023 суд, з урахуванням поданих учасниками справи заяв по суті справи, залучив до участі в розгляду судової справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління Служби Безпеки України в Тернопільській області та продовжив процесуальний строк розгляду справи.

07.08.2023, на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі (арк. справи 39-40, 41).

Ухвалою від 10.08.2023, зважаючи на зміст позовних вимог та суть спірних правовідносин, враховуючи представлені позивачем докази, суд залучив до участі в розгляду судової справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації та витребував у нього інформацію з її документальним підтвердженням щодо виплати ОСОБА_1 в період з лютого 2022 по час розгляду даної справи в суді соціальних виплат з відповідних бюджетів.

Також суд ухвалив перейти до розгляду даної судової справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначив судове засідання у справі на 17.08.2023.

11.08.2023, на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління Служби Безпеки України в Тернопільській області. У вказаних поясненнях зазначено, що внаслідок військової агресії російської федерації проти України, через яку наша держава втратила ефективний контроль над частиною своїх територій, постали проблеми здійснення соціальних виплат на цих територіях, а також були виявлені канали фінансування тероризму (у тому числі наповненню бюджетів самопроголошених республік «лнр/днр») через механізм нарахування пенсійних виплат внутрішньо-переміщеним особам із числа військових та цивільних пенсіонерів.

Також зазначено, що в ході здійснення відповідних заходів, Управлінням здобуто відомості щодо осіб, у тому числі й ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які, перебуваючи на обліку в ГУ ПФУ в Тернопільській області, продовжують отримувати пенсію, однак тривалий час (більше 10 місяців) знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської/Донецької областей та АР Крим. Так, відповідно до витягу №69/5/2-2023 від 31.07.2023 з Інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України, позивач 06.03.2020 о 07:16 перетнула кордон за паспортом громадянина України НОМЕР_1 у напрямку «виїзд» через пункт пропуску «Новотроїцьке» («Бугас») Донецької області пішим переходом та з тих пір на підконтрольні Україні території не поверталася.

Окрім того вказано, що самовільний виїзд та тривале перебування вказаних осіб, а щодо позивача - то більше 3-х років поспіль, на окуповані рф території, унеможливлює отримання органами пенсійного забезпечення України достовірної інформації щодо їх можливої смерті та, відповідно, виплати їм пенсії (арк. справи 49-73).

16.08.2023 позивачем на адресу суду подано клопотання про проведення судового засідання у справі за її відсутність через проблеми зі здоров`ям (арк. справи 74).

17.08.2023 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управлінням соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації, на виконання вимог суду про витребування доказів, надано суду інформацію з її документальним підтвердженням щодо виплати ОСОБА_1 в період соціальних виплат з відповідних бюджетів, письмових пояснень не надано (арк. справи 76-88).

В судовому засіданні від 17.08.2023 судом заслухано пояснення учасників справи по суті позовних вимог, які щодо задоволення позову заперечували, з мотивів наведених у заявах по суті, з врахуванням думки учасників справи, ухвалено перейти до подальшого розгляду справи за правилами письмового провадження.

Інших заяв на адресу суду не надходило.

Ухвалою від 01.09.2023 суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог "зафіксувати факт втручання в особисте майно у вигляді пенсійних виплат".

Дослідивши подані суду письмові докази, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як слідує з матеріалів судової справи та не спростовується учасниками, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - є особою старечого віку (87 років), та згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , позивачу призначено пенсію по втраті годувальника (довічно).

21.08.2017 позивач взята на облік в органах соціального захисту населення як внутрішньо переміщена особа згідно Довідки №6101-614022 від 21.08.2017, в якій зазначено зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 та вказано фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 (арк. справи 5 зворот).

25.10.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області видано Розпорядження, згідно якого, за даними листа Управлінням Служби безпеки України в Тернопільській області №69/5/2-1859 від 17.10.2022 та відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних в внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова №637) відповідачем з 01.11.2022 пенсію позивача знято з виплати, з причиною закриття « 9» до з`ясування (арк. справи 9 зворот).

27.10.2022 листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №1900-0501-8/31889, повідомлено позивача про те, що у зв`язку з одержанням інформації щодо її тривалого перебування за межами України, з метою ідентифікації особи, її запрошено до відділу обслуговування громадян №1 (сервісного центру) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, що знаходиться в м. Бережани, на вул. Шевченка, 13а, або будь якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) органів Пенсійного фонду України (арк. справи 26).

14.03.2023 рішенням управління соціального захисту населення Тернопільської районної військової адміністрації про скасування довідок про облік внутрішньо переміщених осіб №01-15/401, скасовано дію Довідки №6101-614022 від 21.08.2017 щодо позивача та внесено відповідні відомості до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (арк. справи 81).

18.05.2023 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України із заявою щодо підстав припинення виплати їй пенсії.

Відповідач, листом №1900-0502-8/22525 від 29.05.2023, повідомив позивача що до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області надійшов лист від Управління СБУ в Тернопільській області з інформацією про те, що позивач знаходиться на тимчасово окупованих територіях Луганської/Донецької областей або АР Крим, тому з 01.11.2022 виплату пенсії припинено, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 5 листопада 2014 року №637. Розпорядженням від 25.10.2022 (копія додається) виплата пенсії припинена, пенсійна справа закрита до з`ясування.

Також зазначено, що згідно інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб №3 від 23 травня 2023 року, довідка позивача про взяття на облік скасована.

Враховуючи зазначене відповідач повідомив позивача, що для поновлення виплати пенсії їй слід звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісний центр) територіального органу Пенсійного фонду України, з собою мати: паспорт громадянина України, довідку про присвоєння РНОКПП та діючу довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. справи 28).

Позивач не погодилася з позицією відповідача щодо наявності необхідних підстав для зупинки нарахування та виплати пенсії, та вважає, що таке рішення є неправомірним, оскільки порушує її право на пенсійне забезпечення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія від 03.05.1996, яка набрала чинності з 01.01.2007 визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлює Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», відповідно до статті 1 якого внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Наведене визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства).

З огляду на надане визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Враховуючи правову та соціальну природу страхових виплат, право громадянина на їх призначення та отримання на переконання суду не слід пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання) особи, а держава, у відповідності до конституційних принципів, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Частинами першою, третьою статті 4 «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 7 зазначеного Закону, - Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Пунктами 1-5 частини першої статті 12 вказаного Закону встановлено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

В силу пункту 1 Порядку «Про облік внутрішньо переміщених осіб», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014 (далі - Порядок №509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком №509. Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, проводиться через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження.

Таким чином, умовами призначення та продовження виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам є: перебування таких осіб на обліку, що підтверджується відповідною довідкою; наявність рахунку в АТ «Державний ощадний банк України».

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивачу видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №6101-614022 від 21.08.2017.

При цьому суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів прийняття рішення про її скасування на момент прийняття останнім розпорядження від 25.10.2022 про припинення виплати пенсії позивачу. Як встановлено судом, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №6101-614022 від 21.08.2017, скасовано 14.03.2023.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003.

Частиною третьою статті 4 зазначеного Закону встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону також передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Підзаконні нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частин першої статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами першою та другою статті 49 вказаного Закону, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статті 46 цього Закону.

Судом встановлено, що позивачу з 01.11.2022 припинено виплату пенсії до з`ясування інформації, згідно листа Управління Служби безпеки України в Тернопільській області №69/5/2-1859 від 17.10.2022.

При цьому суд враховує, що статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду, при цьому, така підстава, як з`ясування інформації, згідно листа управління Служби безпеки України, у вказаному переліку відсутня.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 (справа №243/6391/17) дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У розглядуваному випадку, жодного рішення про призупинення виплати пенсії позивачу з підстав, визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідачем не приймалось.

Суд враховує, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Проте згідно з наявною в матеріалах справи копією Розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області б/н від 25.10.2022 виплата пенсії позивачу з 01.11.2022 була "знята" у зв`язку з листом Управління Служби безпеки України в Тернопільській області №6915/2-1859 від 17.10.2022.

Будь-які мотиви прийняття пенсійним органом рішення про "зняття" (припинення) виплати ОСОБА_1 пенсії, з покликанням на встановлену законом підставу для припинення виплати пенсії вказане розпорядження не містить, в той час як Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як листи органів Служби безпеки України.

Щодо застосування пенсійним органом до спірних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 як нормативно-правового акта спеціального законодавства, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 зазначеного Закону визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте, наведені положення вказаного Закону не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій чи страхових виплат.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому, згідно з преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Таким чином, прийняття законодавцем вказаного Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України.

Аналогічна правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 12.12.2018 у справі № 243/4547/17, від 07.02.2019 у справі № 408/2686/17-а, від 12 .02.2019 у справі № 243/5451/17, від 12.02.2019 у справі № 243/3113/17 та від 21.02.2019 у справі № 243/6746/17.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини.

Такий підхід, на думку суду, слід застосовувати не тільки щодо громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й щодо внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Системний аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку про те, що розпорядження відповідача прийнято не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. При цьому вказане розпорядження не відповідає вимогам обґрунтованості, добросовісності, запобігання дискримінації, пропорційності, права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №805/402/18 та в постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі №212/4165/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, припинення виплати позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, свідчить про порушення права позивача на отримання пенсії в розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Положення статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Враховуючи правову та соціальну природу страхових виплат, право громадянина на їх призначення та отримання не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Згідно статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 333 рішення ЄСПЛ «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

У рішенні Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

У справі Рисовський проти України Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Аналогічний підхід до вирішення спірних правовідносин застосовано також Восьмим апеляційним адміністративним судом у справі №500/4768/22 (постанова від 09.08.2023, провадження А/857/9903/23).

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на встановлені обставин справи та правові висновки Верховного Суду, суд дійшов переконання, що з метою повного, всебічного захисту прав позивача позов слід задовольнити шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення з 01 листопада 2022 року виплати позивачу призначеної пенсії у разі втрати годувальника та відновити права позивача шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відновити нарахування та виплату пенсії з 01 листопада 2022 року, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача, відкритий в АТ «Державний ощадний банк України».

Щодо позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду еквівалентну 50 прожиткових мінімумів в Україні станом на 2023 рік особи, що втратила працездатність дорівнює 50*2093 = 104650 гривні, то суд зазначає наступне.

Згідно статті 56 Конституції України, якою визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, приписами частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України де передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини частина перша статті 1167 Цивільного кодексу України).

Пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктами 4, 5 зазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Дану частину позовних вимог позивач мотивував тим, що неправомірними діями відповідача, йому нанесено моральні збитки.

З урахуванням обставин справи, наявних у справі письмових доказів факт заподіяння моральної шкоди позивачем не доведено, позаяк позивачем не зазначено, в чому саме полягають моральні страждання, їх характер та тривалість, з яких міркувань останній виходив визнаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

За приписами частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних дій.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, суд дійшов висновку, що підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Тернопільській області, Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації про визнання розпорядження протиправним, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення з 01 листопада 2022 року виплати ОСОБА_1 призначеної пенсії у разі втрати годувальника.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії у разі втрати годувальника з 01 листопада 2022 року, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ «Державний ощадний банк України».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 01 вересня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

відповідач: - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, );

треті особи:

- Управління Служби безпеки України в Тернопільській області (місцезнаходження: проспект С. Бандери, 21, Тернопіль, 46002, ) ,

- Управління соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації місцезнаходження: вул. М. Кривоноса, 10, м. Тернопіль, 46027, .

Головуючий суддя Мірінович У.А.