Справа № 640/28736/21
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2023 року м.Київ № 640/28736/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Київської митниці та просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ від 25.08.2021 № 378-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на роботі головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Столичний» Київської митниці;

стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.09.2021 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно;

допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Ухвалою Окружного адміністративного суду у місті Києві від 15.11.2021 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

15.12.2022 набрав чинності Закон України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду».

Відповідно до абзаців 1-3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя, а до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом. Окружний адміністративний суд міста Києва невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його володінні, до Київського окружного адміністративного суду.

Відтак, розгляд зазначеної справи підпадає під територіальну юрисдикцію Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею у даній справі визначено суддю Головенка О.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем припинено державну службу позивача та звільнено його з роботи у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням ним умов контракту, проте, крім посилань на загальні переліки спеціальних вимог, завдань та зобов`язань, які містить контракт, наказ відповідача про припинення державної служби позивача не містить інформації про те, які саме з умов контракту порушено. Вказує, що не порушував вимог законодавства та умов контракту про проходження державної служби.

Київською митницею на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва був поданий відзив на позовну заяву від 18.11.2021 № 7.8-10/2055, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Вказує, що підставою для звільнення позивача стали результати здійснених відділом внутрішньої безпеки митниці стосовно позивача контрольних заходів, які свідчать про недекларування ним доходів; не проходження тесту на знання митного та антикорупційного законодавства; наявності факту вручення позивачу повідомлення про підозру у кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 363 Кримінального кодексу України; наявності фактів несанкціонованих модифікацій митних декларацій.

Позивачем надано відповідь на відзив, за змістом якої просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Наголошує на тому, що висновки відділу внутрішньої безпеки митниці, що стали підставою для його звільнення, є необґрунтованими.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані учасниками справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив державну службу в митних органах з 01.08.2006, в тому числі з 13.12.2019 на посаді головного державного інспектора митного поста «Київ-столичний» Київської митниці Держмитслужби.

15.07.2021 позивачем укладено контракт на проходження державної служби з Київською митницею, у зв`язку з чим з 27.07.2021 його призначено в порядку переведення з Київської митниці Держмитслужби на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Столичний» Київської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби, що підтверджується записами в трудовій книжці.

25.08.2021 Київською митницею видано наказ № 378-о про припинення державної служби та звільнення позивача 07.09.2021, з яким його ознайомлено в день звільнення.

Вказаними наказами відповідач видав керуючись ст. 88-1 Закону України «Про державну службу» (далі Закон № 889), на підставі п. 20 контракту про проходження державної служби від 15.07.2021 у зв`язку з невиконанням зазначених у п. 4, 5, 10 умов контракту.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Питанням припинення державної служби врегульовані розділом IX Закону № 889.

Стаття 83 Закону № 889 передбачає підстави для припинення державної служби. Згідно з частиною першою цієї статті державна служба припиняється: у разі втрати права на державну службу або його обмеження; у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби; за ініціативою державного службовця або за угодою сторін; за ініціативою суб`єкта призначення; у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін; у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов; у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення).

Стосовно підстави припинення державної служби, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 83, у ст. 88-1 Закону № 889 вказано, що контрактом про проходження державної служби можуть бути встановлені додаткові, крім передбачених цим Законом, підстави припинення державної служби.

Пунктом 20 контракту від 15.07.2021 про проходження державної служби позивачем, з посиланням на який відповідачем видано оскаржуваний наказ, встановлено наступну додаткову підставу припинення державної служби: за ініціативою державного органу у разі невиконання або неналежного виконання особою умов цього контракту.

Як вбачається з оскаржуваного наказу такими умовами контракту про проходження державної служби від 15.07.2021, у зв`язку з не виконанням яких позивачу припинено державну службу, є умови, зазначені в п. 4, 5, 10 контракту.

Пункт 4 контракту від 15.07.2021 містить перелік спеціальних вимог до особи, з якою його укладено, серед яких відповідальність, доброчесність, командна робота та взаємодія, аналітичні здібності, а також розкриває зміст цих понять.

Пункт 5 контракту від 15.07.2021 містить перелік завдань, які зобов`язана виконувати особа, з якою укладено контракт, показників результативності, ефективності та якості їх виконання (ключових показників), а також строків виконання завдань. Такими завданнями є: виконання піврічних та річних планів митниці в межах компетенції та згідно з посадовими обов`язками; виконання доручень, наданих керівником митного поста, в тому числі спрямованих на виконання завдань, визначених ст. 544 Митного кодексу України, положенням про митний пост та іншими розпорядчими актами Держмитслужби; забезпечення якісного та у повному обсязі виконання митних формальностей, сплати митних платежів щодо товарів, що поміщуються (поміщені) у відповідний митний режим, та які переміщуються через митний кордон України, з дотриманням діючих порядків і технологічних схем митного контролю й митного оформлення; реалізація заходів з управління ризиками шляхом виконання митних формальностей, визначених за результатами застосування системи управління ризиками та внесення в установленому порядку інформації про результати їх виконання до автоматизованої системи митного оформлення товарів; здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України суб`єктами ЗЕД та громадянами, виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа з використанням інформаційних технологій. Митний контроль та митне оформлення товарів, поміщених у відповідні митні режими. Виконання відповідних заходів з контролю за дотриманням підприємствами вимог митних режимів та щодо товарів, поміщених у митні режими згідно з вимогами чинного законодавства.

Пункт 10 контракту від 15.07.2021 містить перелік обов`язків особи, з якою укладено контракт, а саме: особисто виконувати завдання, визначені цим контрактом, щоквартально звітувати про їх виконання безпосередньому керівнику протягом трьох робочих днів після завершення звітного періоду; виконувати обов`язки, визначені у Законі України «Про державну службу», відповідних положеннях про структурні підрозділи державного органу, посадовій інструкції та умови цього контракту; не розголошувати інформацію з обмеженим доступом, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням посадових обов`язків та завдань; дотримуватися службової дисципліни, обмежень та заборон, пов`язаних з проходженням державної служби, інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють подальше проходження служби, перебування на займаній посаді або виконання умов цього контракту.

Суд звертає увагу, що оскаржуваний наказ не містить інформації, які саме з вказаних умов контракту від 15.07.2021 порушено позивачем.

Одночасно з цим, як підставу для припинення державної служби позивача відповідачем в оскаржуваному наказі вказано доповідну записка відділу внутрішньої безпеки від 30.07.2021 №7.8-25/58, якою запропоновано «розглянути питання доцільності про припинення дії оформленого контракту між ОСОБА_1 та митницею».

Зазначену пропозицію обґрунтовано виявленням під час проведення контрольних заходів наступного:

у декларації про доходи позивача за 2019 рік не задекларовано його фактичні доходи та доходи його дружини, оскільки декларація містить зазначені відомості за 2018 рік;

позивач під час тестування, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 916 «Про затвердження Порядку реалізації експериментального проекту щодо тестування посадових осіб митних органів з питань кваліфікації та благонадійності» не пройшов тест на знання митного та антикорупційного законодавства;

05.09.2020 позивачу було вручено повідомлення про підозру в кримінальному провадженні № 0000036 за ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України. Справа 359/1916/19 розглядається Бориспільським міськрайонним судом Київської області. Провадження у справі триває, остаточне рішення суду в Єдиному реєстрі судових рішень відсутнє;

позивачем здійснювались модифікації з митними деклараціями та факти несанкціонованого втручання в інформаційно-телекомунікаційні системи (інформаційні ресурси) у численних випадках з початку 2021 року, що є порушенням вимог ст. 269 Митного кодексу України та п. 36 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 № 450.

Стосовно тверджень відповідача щодо внесення позивачем недостовірних відомостей у декларацію про доходи за 2019 рік, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 7-1 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про запобігання корупції», здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування належить до повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції.

Згідно зі ст. 51 вказаного Закону, Національне агентство з питань запобігання корупції проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: щодо своєчасності подання; щодо правильності та повноти заповнення; логічний та арифметичний контроль.

Також Національне агентство з питань запобігання корупції проводить повну перевірку декларацій відповідно до цього Закону.

Отже здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Відповідну правову позицію викладено також в обов`язкових для врахування судами постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 814/886/17 та від 11.12.2019 у справі № П/811/593/17.

Відповідно, відповідач не уповноважений робити висновки щодо достовірності відомостей, задекларованих позивачем.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про здійснення Національним агентством з питань запобігання корупції перевірки декларацій позивача у визначений Законом України «Про запобігання корупції» спосіб, що, відповідно, дає підстави суду вважати необґрунтованими висновки відповідача у наведеній частині, які стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача.

Щодо доводів про недостатні результати тестування позивача слід зазначити наступне.

Відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 916 Порядку реалізації експериментального проекту щодо тестування посадових осіб митних органів з питань кваліфікації та благонадійності, його було запроваджено для тестування посадових осіб територіальних органів Держмитслужби, які відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби» реорганізуються шляхом приєднання до Держмитслужби.

У відповідності до п. 23 вказаного Порядку, за результатами тестування суб`єкт призначення в установленому законом порядку приймає рішення щодо переведення посадової особи до територіального органу Держмитслужби.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, 27.07.2021 позивач був переведений до реорганізованої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 895 Київської митниці на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Столичний».

Таким чином, результати тестування позивача були реалізовані шляхом прийняття рішення про здійснення його переведення до територіального органу Держмитслужби. Законодавчо відповідачу не надано повноважень здійснювати переоцінку пройденого позивачем тестування.

Крім того, слід зазначити, що позивач заявляв про своє бажання використати право на повторне проходження тесту, про що зазначено у відомості проведення тестування рівня знань митного та антикорупційного законодавства № 1 від 26.04.2021.

Наказом Держмитслужби України від 06.09.2021 № 671 «Про проведення тестування з питань кваліфікації та благонадійності» тим, хто не успішно пройшов тестування та вияв бажання пройти його повторно, таку можливість надано з 15.09.2021 по 27.09.2021.

Проте до цього часу позивач вже був звільнений з посади, в тому числі з підстави неуспішного проходження тестування.

Щодо висновку про необхідність припинення дії контракту з позивачем з огляду на вручення йому 05.09.2020 повідомлення про підозру в кримінальному провадженні № 0000036, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішенні від 22.04.2010 у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» Європейський суд з прав людини зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства. Вона не лише забороняє передчасне висловлювання самим судом думки, що особа, яка обвинувачується у кримінальному злочині, є винною до того, як це доведено в законному порядку, ця заборона поширюється не лише на суддів, а й на інших представників влади.

Слід зазначити, що день прийняття рішення у справі, кінцевого рішення Бориспільським міськрайонним судом Київської області у справі 359/1916/19 не прийнято.

Таким чином, оцінка відповідачем обставин повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення як підстави його звільнення з посади державної служби є протиправною, оскільки до набрання законної сили вироком у відповідній кримінальній справі твердження про вчинення особою кримінально караного діяння є безпідставним.

Щодо здійснення позивачем модифікації митних декларацій та фактів несанкціонованого втручання в інформаційно-телекомунікаційні системи, що за висновком доповідної записки є порушенням ст. 269 Митного кодексу України та п. 36 постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 № 450, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Митного кодексу України, за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи та з дозволу митного органу відомості, зазначені в митній декларації, можуть бути змінені або митна декларація може бути відкликана.

Згідно з п. 36 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 № 450, зміни до митної декларації на паперовому носії, оформлення якої митним органом не завершене, вносяться до всіх аркушів цієї декларації шляхом перекреслення помилкових і зазначення правильних відомостей (або відомостей, якими доповнюється митна декларація) кульковою ручкою чорного, синього або фіолетового кольору.

Кожна зміна засвідчується підписом особи, яка подала митну декларацію, та скріплюється печаткою декларанта або уповноваженої ним особи. В електронній копії митної декларації на паперовому носії такі зміни відображаються посадовою особою митного органу, яка здійснює оформлення цієї митної декларації.

Внесення змін до поданої митному органу електронної митної декларації здійснюється шляхом її відкликання.

Таким чином митне законодавство передбачає та регламентує внесення змін до митної декларації, як електронної, так і поданої на паперовому носії.

Суд звертає увагу на те, що висновки щодо порушення позивачем вимог митного законодавства могли б бути зроблені за результатами перевірки обставин модифікації митних декларацій за переліком, наведеним у доповідній записці.

Так, відповідно до п. 1 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950, стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків.

Водночас, контрольні заходи щодо позивача, за результатами яких була підготовлена доповідна записка, були проведені відповідно до Порядку здійснення контролю за дотриманням посадовими особами Державної митної служби України законодавства у сфері державної служби та умов контрактів про проходження державної служби, затвердженого наказом Державної митної служби України від 14.07.2021 № 530 (далі також Порядок № 530).

Відповідно до п. 1 Порядку № 530, він визначає процедуру здійснення контролю за дотриманням посадовими особами апарату Держмитслужби, митних органів, Департаменту спеціалізованої підготовки та кінологічного забезпечення Держмитслужби, Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби законодавства у сфері державної служби (у тому числі дотримання принципу доброчесності) та умов контрактів про проходження державної служби.

Отже, контрольні заходи, передбачені Порядком № 530, мають на меті перевірку дотримання законодавства у сфері державної служби та умов контрактів про проходження державної служби та вочевидь є таким, що зачіпає права громадян державних службовців Держмитслужби.

Суд звертає увагу, що у відповідності з п. 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, нормативно-правові акти, які містять одну або більше норм, що зачіпають права, свободи, законні інтереси і стосуються обов`язків громадян та юридичних осіб, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації, або мають міжвідомчий характер, тобто є обов`язковими для інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також юридичних осіб, що не належать до сфери управління суб`єкта нормотворення підлягають державній реєстрації.

У відповідності з п. 15 вказаного Положення міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані. При направленні на виконання та опублікуванні нормативно-правового акта посилання на дату і номер державної реєстрації акта є обов`язковим.

Натомість Порядок № 530 державної реєстрації не проходив та у встановленому порядку не опублікований.

Водночас, питання дотримання або порушення митного законодавства позивачем під час модифікації митних декларацій є питаннями, що стосуються службової діяльності та виконання відповідних службових обов`язків.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що зазначені питання мали бути предметом перевірки у межах службового розслідування, проведення якого регламентовано порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950, з дотриманням прав позивача, зокрема, надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, необхідні для проведення службового розслідування тощо.

Таким чином, висновок про порушення позивачем вимог митного законодавства, зроблений за результатами контрольних заходів, проведених на підставі Порядку № 530, безпідставно покладено в основу пропозиції доповідної записки щодо припинення дії контракту про проходження позивачем державної служби.

Крім того, суд звертає увагу, що контракт про проходження державної служби був укладений між відповідачем та позивачем 15.07.2021, а до виконання обов`язків за посадою на підставі цього контракту він приступив з 27.07.2021.

Водночас, усі викладені вище обставини, визначені відповідачем як підстави для припинення державної служби та звільнення позивача, крім модифікацій митних декларацій, мали місце до 15.07.2021, коли був укладений контракт про проходження позивачем державної служби. Отже, з огляду на викладення вимог п. 20 контракту, обставини, що мали місце до його укладення, у будь-якому випадку не можуть свідчити про невиконання або неналежне виконання позивачем умов цього контракту.

Що стосується фактів модифікацій митних декларацій, суд звертає увагу, що з 324-х митних декларацій, перелічених у доповідній записці відділу внутрішньої безпеки від 30.07.2021 №7.8-25/58, лише 8 модифікувались 27 та 28.07.2021, коли контракт про проходження позивачем державної служби набув чинності.

Одночасно з цим, на переконання суду, за відсутності належного та допустимого доказу винуватості позивача у здійсненні модифікацій цих 8 декларацій всупереч нормам митного законодавства, яким може бути лише акт службового розслідування, проведеного у відповідності Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950, підстави для застосування до позивача такого суворого заходу відповідальності як припинення державної служби відсутні.

Таким чином, з огляду на все наведене вище, суд дійшов висновку про безпідставність позиції відповідача про порушення позивачем умов укладеного з ним контракту, а тому, як наслідок, протиправним є оскаржуваний наказ про припинення державної служби позивача на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Столичний» Київської митниці та його звільнення із займаної посади.

Отже, обґрунтованими є позовні вимоги про скасування такого наказу та, відповідно, про поновлення позивача на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль» Київської митниці, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановлено судом, позивача звільнено з посади 07.09.2021, а тому він підлягає поновленню на вказаній посаді з 08.09.2021.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі також Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5, 8 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки відповідача від 14.09.2021 № 20, у липні 2021 року позивачем отримано заробітну плату у розмірі 3 606,01 грн за 4 відпрацьованих дні, а у серпні 2021 року 16 812,46 грн за 15 відпрацьованих днів.

Таким чином, середньомісячна заробітна плата позивача становила 10 209,24 грн (3 606,01 грн + 16 812,46 грн) / 2 місяці), а середньоденна - 1 074,66 грн. (3 606,01 грн + 16 812,46 грн) / ( 4 робочі дні + 15 робочих днів).

З 08.09.2021 по 31.08.2023 (день ухвалення рішення) кількість робочих днів складає 512, а тому за вказаний період сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача складає 550 225,92 грн (1 074,66 грн х 512 робочих дні).

Згідно з п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст.. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення не відповідає наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, а тому наявні підстави для визнання його протиправним та скасування у судовому порядку.

Згідно зі ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7, яким передбачено, що за винятком особливих обставин, що сторона, яка виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Також у пункті 4 цих Рекомендацій зазначено, що жодна зі сторін не повинна бути позбавлена можливості користуватися послугами адвоката.

У пункті 1 Резолюції (78) 8 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам про безоплатну правову допомогу і юридичні консультації від 2 березня 1978 року зазначено, що ніхто не може бути в силу перешкод економічного характеру позбавлений можливості використання або захисту своїх прав у будь-яких судах, повноважних виносити рішення по цивільних, господарських, адміністративних, соціальних чи податкових справах. З цією метою кожна особа має бути наділена правом на необхідну правову допомогу в судовому провадженні. При розгляді того, чи така допомога є необхідною, слід враховувати: а) фінансові можливості та зобов`язання відповідної особи; b) очікувані судові витрати.

Положеннями ч. 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17, від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на положення ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Частиною 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18.

Позивачем укладено з адвокатським бюро «Олег Зудінов та партнери» договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 08.09.2021 № 09/21 ПІВ, згідно з яким адвокатське бюро «Олег Зудінов та партнери» прийняло на себе зобов`язання надати позивачу професійну правничу (правову) допомогу, яка полягає у складанні процесуальних документів та представництві інтересів клієнта під час розгляду адміністративними судами справи про поновлення клієнта на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 1.3 вказаного договору у відповідності із ст 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та з урахуванням складності справи, її значення для позивача, кваліфікації і досвіду адвоката бюро, та інших обставин, сторони погодили, що за надання зазначеної вище правничої допомоги позивач сплачує бюро гонорар за погодинною ставкою в розмірі 2000,00 грн а одну годину роботи бюро.

Пунктом 1.5 договору про правову допомогу визначено, що складання актів прийому-передачі правової допомоги (виконаних робіт) сторонами не здійснюється, а належним підтвердженням надання передбаченої цим Договором допомоги є матеріали відповідної адміністративної справи.

За вказаним договором позивачем отримано правничу допомогу в обсязі 12,5 годин за ціною 2 000,00 грн за одну годину та загальною вартістю 25 000,00 грн, , а саме: збір доказів та складання позовної заяви 9 годин, складання відповіді на відзив 3 години, складання клопотання про приєднання доказів розміру судових витрат 0,5 години, що підтверджується детальним описом від 26.08.2023.

Також на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивачем надано рахунок на оплату від 08.09.2021 № 08-09 на суму 10 000,00 грн, меморіальний ордер від 23.09.2021 № 265258898 про здійснення оплати в розмірі 10 000,00 грн, рахунок від 26.08.2023 № 26-08 на суму 15 000,00 грн, який підлягає оплаті в строк до 31.10.2023.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складу суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Отже, враховуючи приписи ч. 7 ст. 139 КАС України, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Дослідивши надані позивачем документи та враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку не є співмірним із виконаними адвокатом роботами (послугами).

З огляду на надані суду документи, обсяг та зміст позовної заяви, суд, зважаючи на задоволення позовних вимог, дійшов висновку про необхідність зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до 10 000,00 грн за підготовку позову та його подання до суду, в тому числі, збирання доказів та аналіз документів, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на корить позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Київської митниці від 25.08.2021 № 378-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 з 08.09.2021 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Столичний» Київської митниці.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Столичний» Київської митниці з 08.09.2021.

Стягнути з Київської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2021 по 31.08.2023 у розмірі 550 225,92 грн (п`ятсот п`ятдесят тисяч двісті двадцять п`ять гривень 92 копійки ).

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Київської митниці на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 10 209,24 грн (десять тисяч двісті дев`ять гривень 24 копійки).

Стягнути з Київської митниці за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн (десять тисяч грн) 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.