Справа № 440/9013/23
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2023-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року м. ПолтаваСправа № 440/9013/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/9013/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

30.06.2023 ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати їй при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як матері двох дітей віком до 15 років, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки", за період 2020 - 2022 років, а також зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй таку компенсацію за період 2020 - 2022 років, тобто за 30 днів.

В якості підстави для звернення до суду заявниця вказує на обставини порушення її прав внаслідок невиплати відповідачем грошової компенсації за відпустку, право на отримання якої гарантоване статтею 19 Закону України "Про відпустки". Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18, яка зводиться до того, що припинення надання самої відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізоване також у спосіб надання грошової компенсації за невикористані дні цієї відпустки.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 05.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

14.07.2023 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач висловив свої заперечення проти задоволення позову та відсутність підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як матері двох дітей віком до 15 років, оскільки позивач рапорт на виплату такої компенсації не подавала. Додатково вказує, що син позивача народжений 01.08.2007, тобто у 2022 році йому виповнилося 15 років. У свою чергу спірна компенсація видається одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, тому у 2022 році були відсутні підстави для надання вказаної відпустки позивачу. Наголошує, що позивач допустив порушення місячного строку для звернення до суду з цим позовом (а.с. 19-23).

У відповіді на відзив позивач стверджує, що її синові 15 років виповнилося 01.08.2022, тобто вже після її звільнення, тому вона мала право на додаткову відпустку у 2022 році. Щодо строків звернення до суду вказувала, що такі не пропущено, оскільки термін подання позовної заяви з приводу не виплати заробітної плати подовжено до завершення дії карантину (а.с. 28-30).

У запереченнях відповідач навів доводи аналогічні змісту відзиву на позов (а.с. 33-35).

Розгляд справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників у письмовому провадженні.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Позивач проходила військову службу у період з 03.10.2020 по 23.02.2022 у в/ч НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 23.02.2022 №39 (по стройовій частині) виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого солдата ОСОБА_1 , діловода служби авіаційного озброєння та боєприпасів озброєння, звільненого з військової служби (через сімейні обставини (військовослужбовець-жінка, яка має дитину віком до 18 років)) наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.02.2022 №8-РС відповідно до підпункту "ґ" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вважати таким, що справи та посаду здав та направити для зарахування на військовий облік до Полтавського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Полтавської області (а.с. 25).

ОСОБА_1 є матір`ю двох дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 07.08.2007 Октябрським відділом РАЦС Полтавського МУЮ (а.с. 13), та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 05.10.2017 Шевченківським районним у місті Полтаві відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області (а.с. 14).

Позивач у позові зазначає, що у червні 2023 року вона довідалася про те, що під час звільнення з військової служби відповідач не нарахував та не виплатив їй компенсацію за невикористані додаткову відпустку як матері, що мала двох дітей віком до 15 років, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки", за період 2020-2022 років, тобто за три роки. Вважає, що право на таку відпустку повної тривалості виникає незалежно від відпрацьованого часу, з 01 січня нового року.

Факт того, що позивач не отримувала компенсацію за невикористані додаткові відпустки як мати, що мала двох дітей віком до 15 років, підтверджується довідкою в/ч НОМЕР_1 від 26.06.2023 №242 (а.с. 26).

Письмову заяву позивача від 14.06.2023 за вх. від 21.06.2023 №7-Б щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як матері, що має двох дітей віком до 15 років за період 2020-2022 роки, листом в/ч НОМЕР_1 від 29.06.2023 №643/1022/ВС-2 фактично залишено без задоволення (а.с. 10-11).

Дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті такої компенсації слугували підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частин першої, четвертої та тринадцятої статті 2 вказаного Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином військова служба є особливим видом публічної служби, а тому її проходження передбачає особливе регулювання.

Статтею 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (надалі - Закон №2011-XII) передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Вказана норма діє з 01.01.2010, тобто з часу набуття чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей" від 19.05.2009 №1343-V та до абзацу третього пункту 14 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про відпустки", одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону України "Про відпустки", додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

При цьому статтею 24 Закону України "Про відпустки" передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених правових норм дає суду підстави для формулювання висновку про те, що чинним законодавством закріплені гарантії на отримання окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, також додаткових відпусток. При цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України "Про відпустки", а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

Отже, оскільки позивач у 2020-2022 роках мала двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, то вона, окрім основної щорічної відпустки, мала право на додаткову відпустку як матір двох дітей віком до 15 років на підставі ст. 19 Закону України "Про відпустки" (тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів).

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п. 17 ст. 101 Закону № 011-XII).

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (п. 18 ст. 101 Закону № 2011-XII).

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (п. 19 ст. 101 Закону № 2011-XII).

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (п. 17 ст. 101 Закону №2011-XII).

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Тобто, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Поряд з цим Закон №2011-XII не передбачає припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.

Так правові висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 у справі № 620/4218/18.

Відповідач у відзиві з посиланням на п. 14 ст. 101 Закону №2011-ХІІ вказував, що позивач у рік звільнення рапорт на виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, не подавала, а тому підстав для виплати такої компенсації немає.

Разом з тим, суд звертає увагу відповідача на те, що на законодавчому рівні визначено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку під час звільнення. Це право не обмежене будь-якими нормами закону, тоді як відповідач свого обов`язку щодо забезпечення позивача соціальною гарантією не виконав. А тому у позивача є право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як матері двох дітей віком до 15 років.

Судом також враховується, що в силу приписів статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Всупереч наведеному у день звільнення позивача та виключення її зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач нарахввав та не виплатив позивачу грошову компенсацію за додаткові відпустки як матері, що має двох неповнолітніх дітей до 15 років, за період з 2020 року по 2022 рік.

Отже, фактично має місце протиправна бездіяльність відповідача, яка виразилась у непроведенні повного розрахунку з позивачем у день її звільнення зі служби (23.02.2022).

З приводу доводів відповідача про те, що син позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 у 2022 році досяг 15 років, а тому у позивача станом на 2022 рік були відсутні підстави для надання відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України "Про відпустки", на увагу не заслуговують, оскільки право на такий вид відпустки виникло у позивача 01.01.2022, коли дитині ще не виповнилося 15 років.

Тож позивач має право на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку як матері, що мала двох дітей віком до 15 років, у повному обсязі.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України "Про відпустки", як матері, що мала двох дітей віком до 15 років за 2020-2022 роки, зобов`язавши при цьому відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України "Про відпустки", як матері, що мала двох дітей віком до 15 років за 2020-2022 роки у повному обсязі.

Щодо обставин дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом суд зазначає, що до 19.07.2022 статтею 233 КЗпП України звернення до суду з позовними вимогами про стягнення сум заробітної плати (грошового забезпечення) строком звернення не обмежувалося.

Аналогічна правова позиція підтримувалася Верховним Судом (зокрема в постанові від 28.11.2019 в справі №803/1937/17).

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким, зокрема у Кодексі законів про працю України викладено в іншій редакції деякі положення ст.ст. 116, 233, 234 (щодо строку звернення до суду з позовом).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на момент звернення до суду), із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

При цьому п. 1 гл. XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач звернувся до суду з даним позовом під час дії карантину, що встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), з огляду на що строк звернення до суду з цим позовом не пропущений.

Тож заявлений позов слід задовольнити у повному обсязі у спосіб, обраний позивачем.

Позивач звільнений від сплати судового збору в силу закону у спорі про стягнення заробітної плати, інших судових витрат не поніс, а тому підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України «Про відпустки», як матері, що мала двох дітей віком до 15 років за 2020-2022 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України "Про відпустки", як матері, що мала двох дітей віком до 15 років за 2020-2022 роки у повному обсязі.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; вул. Засядька, буд. 1, м. Полтава, 36000).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду впродовж тридцяти днів з моменту його підписання.

Суддя Є.Б. Супрун