Справа № 320/8786/23
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2023 року № 320/8786/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної військової адміністрації про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської обласної військової адміністрації, в якому просить суд:

- визнати протиправною, незаконною, дискримінаційною бездіяльність у вигляді ненадання ОСОБА_1 відповіді Київською обласною військовою адміністрацією на його скаргу від 17.08.2022 на ім`я директора Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації Мещана Ігоря Вікторовича , на його запит від 20.09.2022 на електронну поштову скриньку, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації, яка зазначена на офіційній сторінці департаменту у соціальній мережі фейсбук за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, на його скаргу від 07.11.2022 на ім`я Голови Київської обласної військової адміністрації Олексія Кулеби на електронну поштову скриньку, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зазначена на офіційній сторінці Київської обласної військової адміністрації в Всесвітній мережі Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4;

- зобов`язати Київську обласну військову адміністрацію розглянути звернення ОСОБА_1 від 17.08.2022, від 20.09.2022 та від 07.11.2022 і надати на них відповідь на його поштову адресу, а саме - АДРЕСА_1 ;

- стягнути з Держави України в особі Київської обласної військової адміністрації через Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві з єдиного рахунку Державного бюджету на користь ОСОБА_1 суму завданої моральної шкоди у розмірі одного мільйона вісімдесяти п`яти тисяч чотирьохсот гривень 00 копійок та суму невиплаченої ОСОБА_1 допомоги на проживання за березень - квітень 2022 року у розмірі 4000,00 гривень;

- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 з єдиного рахунку Державного бюджету України один мільйон вісімдесят дев`ять тисяч чотириста гривень 00 копійок.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що у зв`язку з невиплатою йому допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за березень - квітень 2022 року він звернувся до Національної соціальної сервісної служби України з відповідною скаргою від 04.07.2022, яку 26.07.2022, в свою чергу, було переслано до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації.

Враховуючи не отримання, станом на 20.03.2023, жодної відіповіді на своє звернення та не вирішення поставленого питання, позивач 17.08.2022 звернувся до директора Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації Мещана Ігоря Вікторовича із заявою, в якій просив вжити відповідних дій щодо відновлення його порушеного права на отримання допомоги на проживання, як внутрішньо переміщена особа, однак відповіді на своє звернення не отримав.

20.09.2022 позивач надіслав на електронну поштову скриньку, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації запит, в якому просив повідомити дату та номер реєстрації його заяви від 17.08.2022 на ім`я директора Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації Мещана Ігоря Вікторовича , однак відповіді на своє звернення не отримав.

У подальшому, позивач звернувся зі скаргою до Голови Київської обласної військової адміністрації, в якій просив вжити відповідних дій щодо відновлення його порушеного права на отримання допомоги на проживання, як внутрішньо переміщена особа та повідомив, що бездіяльність щодо розгляду його звернень нанесла йому майнову шкоду в розмірі невиплаченої допомоги за два місяці в сумі 4000,00 грн та моральну шкоду в розмірі 1053000,00 грн. Відповіді на скаргу позивач не отримав.

У зв`язку з цим, позивач стверджує про порушення відповідачем положень Закону України «Про звернення громадян», що стало підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що адміністрація на виконання вимог Закону України "Про звернення громадян" надала відповіді на всі отриманні звернення позивача, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог. З приводу твердження позивача про наявність у нього права на отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за березень - квітень 2022 року відповідач зазначив, що заяви щодо отримання такої допомоги позивач у встановленому порядку не подавав.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що має право на отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за березень - квітень 2022 року. Стверджує, що не отримував від відповідача жодних відповідей на свої звернення, а доказів протилежного Київської обласною військовою адміністрацією надано не було.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

04.07.2022 позивач звернувся до Національної соціальної сервісної служби України зі скаргою щодо призначення та виплати йому допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Листом від 26.07.2022 №0000-030201-Н/3804-2022/14140 Департамент адміністрування програм соціальної підтримки Національної соціальної служби України скерував скаргу позивача до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації.

Не отримавши, станом на 20.03.2023, жодної відповіді на своє звернення та не вирішення поставленого питання, позивач 17.08.2022 звернувся до директора Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації Мещана Ігоря Вікторовича із заявою, в якій просив вжити відповідних дій щодо відновлення його порушеного права на отримання допомоги на проживання, як внутрішньо переміщена особа, однак відповіді на своє звернення не отримав.

20.09.2022 позивач надіслав на електронну поштову скриньку, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації запит, в якому просив повідомити дату та номер реєстрації його заяви від 17.08.2022 на ім`я директора Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації Мещана Ігоря Вікторовича , однак відповіді на своє звернення не отримав.

У подальшому, 07.11.2022, позивач звернувся зі скаргою до Голови Київської обласної військової адміністрації, в якій просив вжити відповідних дій щодо відновлення його порушеного права на отримання допомоги на проживання, як внутрішньо переміщена особа та повідомив, що бездіяльність щодо розгляду його звернень нанесла йому майнову шкоду в розмірі невиплаченої допомоги за два місяці в сумі 4000,00 грн та моральну шкоду в розмірі 1053000,00 грн. Відповіді на скаргу позивач не отримав.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо розгляду його звернень, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульований Законом України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про звернення громадян" заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Статтею 5 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (ч. 1).

Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне) (ч. 2).

Звернення може бути усним чи письмовим (ч. 4).

Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою (ч. 5).

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення) (ч. 6).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається (ч. 7).

Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону (ч. 8).

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (ч. 1).

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення (ч. 2).

Статтею 8 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає (ч. 1).

Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними (ч. 2).

Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення (ч. 3).

Згідно з ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (ч. 1).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (ч. 3).

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (ч. 4).

Частиною 4 ст. 22 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.

Відповідно до абз. 1, 7 п. 2 Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 № 348 усі пропозиції, заяви і скарги, що надійшли, повинні прийматися та централізовано реєструватися у день їх надходження, а ті, що надійшли у неробочий день та час, - наступного після нього робочого дня на реєстраційно-контрольних картках, придатних для оброблення персональними комп`ютерами (додаток № 1), або в журналах (додаток № 2). Конверти (вирізки з них) зберігаються разом з пропозицією, заявою, скаргою. Облік особистого прийому громадян ведеться на картках, у журналах (додаток № 3) або за допомогою електронно-обчислювальної техніки. За відсутності в організації системи електронного документообігу письмове звернення, отримане за допомогою Інтернету, засобів електронного зв`язку (електронне звернення), перед реєстрацією роздруковується на папері. Письмові та усні пропозиції, заяви і скарги, подані на особистому прийомі, також підлягають централізованій реєстрації на реєстраційно-контрольних картках, придатних для оброблення персональними комп`ютерами, або в журналах.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 04.07.2022 позивач звернувся до Національної соціальної сервісної служби України зі скаргою щодо призначення та виплати йому допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Листом від 26.07.2022 №0000-030201-Н/3804-2022/14140 Департамент адміністрування програм соціальної підтримки Національної соціальної служби України скерував скаргу позивача до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації.

Не отримавши, станом на 20.03.2023, жодної відіповіді на своє звернення та не вирішення поставленого питання, позивач 17.08.2022 звернувся до директора Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації Мещана Ігоря Вікторовича із заявою, в якій просив вжити відповідних дій щодо відновлення його порушеного права на отримання допомоги на проживання, як внутрішньо переміщена особа, однак відповіді на своє звернення не отримав.

20.09.2022 позивач надіслав на електронну поштову скриньку, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації запит, в якому просив повідомити дату та номер реєстрації його заяви від 17.08.2022 на ім`я директора Департаменту соціального захисту населення Київської обласної військової адміністрації Мещана Ігоря Вікторовича , однак відповіді на своє звернення не отримав.

У подальшому, 07.11.2022, позивач звернувся зі скаргою до Голови Київської обласної військової адміністрації, в якій просив вжити відповідних дій щодо відновлення його порушеного права на отримання допомоги на проживання, як внутрішньо переміщена особа та повідомив, що бездіяльність щодо розгляду його звернень нанесла йому майнову шкоду в розмірі невиплаченої допомоги за два місяці в сумі 4000,00 грн та моральну шкоду в розмірі 1053000,00 грн. Відповіді на скаргу позивач не отримав.

Відповідачем було надано суду копії листів-відповідей від 08.06.2023 №01.2.-14/636, від 08.08.2022 №4017/36.01/36.04.02-2022, від 30.08.2022 №4477/36.01/36.04.02-2022, від 27.11.2022 №7624/36.01/36.04.02-2022 на звернення ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, як направлення вищевказаних відповідей на адрему позивача, так і отримання їх останнім.

При цьому, суд зазначає, що належними доказами направлення є квитанція або касовий чек в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зав`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість, засвідчена відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55 копія реєстру відправлення поштової кореспонденції зі штампом поштового відділення тощо.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано достатніх доказів розгляду звернень позивача у порядку, встановленому Законом України "Про звернення громадян", що є підставою для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльності Київської обласної військової адміністрації щодо ненадання відповідей на звернення ОСОБА_1 від 17.08.2022, від 20.09.2022 та від 07.11.2022 та зобов`язання надати відповіді.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі одного мільйона вісімдесяти п`яти тисяч чотирьохсот гривень 00 копійок, суд зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 16.07.2020 у справі № 822/3180/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 90425178) та від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 88027776).

При цьому Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Суд зауважує, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували виникнення у нього розладів здоров`я, стресового стану тощо після вчинення відповідачем оскаржуваної бездіяльності, зокрема, доказів звернення до медичних установ та довідок з них з відповідними діагнозами, виписки з історії хвороби тощо.

Фактично, доводи позивача зводяться виключно до тверджень про заподіяння йому відповідачем моральних страждань, однак жодного доказу в обґрунтування цих тверджень позивач не надає.

На переконання суду не є достатнім лише тверджень позивача про завдання йому моральної шкоди для задоволення відповідної вимоги. Позивач обов`язково має надати суду докази наявності заподіяної йому відповідачем моральної шкоди, а також обґрунтувати її розмір, оскільки у протилежному випадку існує загроза зловживань процесуальними правами у вигляді заявлення позивачами безпідставних та необґрунтованих вимог про стягнення моральної шкоди лише з посиланням на допущення відповідачем протиправної бездіяльності, та без надання доказів завдання такою бездіяльністю втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань.

Наведене, у свою чергу, суперечитиме положенням частини першої статті 77 КАС України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому суд зауважує, що згідно з частиною другою цієї ж статті на відповідача лише покладено обов`язок по доведенню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, а тому саме позивач має довести суду факт заподіяння йому моральної шкоди поведінкою відповідача.

Суд також звертає увагу позивача на положення частини першої статті 9 КАС України, якою визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Засади змагальності покладають на позивача обов`язок довести суду правомірність вимог, викладених у позовній заяві, зокрема, у даному випадку, щодо заподіяння моральної шкоди.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь суму невиплаченої допомоги на проживання за березень - квітень 2022 року у розмірі 4000,00 гривень, суд зазначає, що вона задоволенню не підлягає як безпідставна, оскільки з наявних в матеріалах справи листів Виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області від 28.07.2022 №2-31/470, Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 04.08.2022 №85 вбачається, що ОСОБА_1 з особистим зверненням чи заявою на призначення такої допомоги не звертався.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Київської обласної військової адміністрації щодо ненадання відповідей на звернення ОСОБА_1 від 17.08.2022, від 20.09.2022 та від 07.11.2022.

Зобов`язати Київську обласну військову адміністрацію розглянути та надати відповіді на звернення ОСОБА_1 від 17.08.2022, від 20.09.2022 та від 07.11.2022.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.