Справа № 522/15387/23
Суддя: Косіцина В. В.
Дата ухвалення: 2023-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/317/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Косіциної В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Азербайджану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або третю країну іноземця та особи без громадянства,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 07.08.2023 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за яким позивач просив скасувати рішення № 237 від 24.07.2023 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове повернення в країну походження або третю країну іноземця та особи без громадянства громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.07.2023 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 237 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни. Було вирішено примусово повернути до країни походження та зобов`язано його покинути територію України до 22.08.2023 року. Проте, позивач вважає таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки рішення прийнято з порушенням міжнародних норм та правил щодо забезпечення права іноземця на перекладача. Оскаржуване рішення прийнято без урахування права на повагу до сімейного життя. Позивач має малолітніх дітей, народження яких зареєстроване на території України та права яких захищаються державою. Також відсутні докази щодо асоціальної чи іншої негативної характеристики позивача. При цьому, його перебування на території України жодним чином не суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а також не перешкоджає охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Ухвалою суду від 10 серпня 2023 року відкрито провадження у адміністративній справі.

18 серпня 2023 року представником відповідача ГУ ДМС в Одеській області Білоконь Н. подано відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки ГУ ДМС в Одеській області правомірно винесено рішення про примусове повернення позивача в країну походження та надано докази такої правомірності з посиланнями на конкретні норми чинного законодавства.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у відзиві.

В судове засідання 01 вересня 2023 року сторони не з`явилися.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд вважає за можливо розглянути справу у письмовому проваджені.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, та письмові докази, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Судом встановлено, що 24.07.2023 року співробітниками ГУ ДМС в Одеській області за адресою м. Одеса, вул. Преображенська, 64, було виявлено громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень було встановлено наступне. Громадянин Азербайджану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України прибув 29.03.2023 року через КПП «Старокозаче». Кордон України перетинав легально по паспортному документу громадянина Азербайджану для виїзду за кордон виданого на його ім`я серії № НОМЕР_1 термін дії 20.12.2022-19.12.2032 роки, що підтверджується Інтегрованою міжвідомчою інформаційно - телекомунікаційною системою щодо контролю осіб транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан).

Метою прибуття згідно позивач зазначив - приватні справи та проживання на території України. Під час перебування на території України позивач тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Перебуваючи на території України громадянин Азербайджану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійного місця проживання не має, офіційно не працює та законного джерела існування не має.

ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що станом на 24.07.2023 року громадянин Азербайджану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України перебуває незаконно.

24.07.2023 року за порушення ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилося у порушенні правил перебування іноземців в Україні, а саме ухилення від виїзду після відповідного терміну перебування в Україні стосовно громадянина Азербайджану ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення від 24.07.2023 року був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу в розмірі 1700 грн. Штраф позивачем сплачений.

З метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ГУ ДМС в Одеській області 24.07.2023 року прийнято рішення № 237 про примусове повернення в країну походження або третьої країни громадянина Азербайджану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 22.08.2023 року.

Згідно розписки від 24.07.2023 року позивач зобов`язався покинути територію України у визначений термін у рішенні № 237 від 24.07.2023 про примусове повернення в країну походження.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI, передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, вважаючи його протиправним, звернувся до суду.

Рішення відповідача про примусове повернення мотивоване тим, що громадянин Азербайджану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на території України нелегально, оскільки сплинув термін легального перебування особи на території України та жодних дій щодо легалізації знаходження на території він не вчинив, з відповідними заявами до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Правовий статус, основні права, свободи та обов`язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, і порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України регулювався положеннями Закону України від 04.02.1994 № 3929-XII «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції, що діяла на момент надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну; надалі - Закон № 3929-XII).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 3929-XII, іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 26 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок примусового повернення та примусового видворення іноземців та осіб без громадянства визначений Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 р. № 353/271/150.

Судовим розглядом встановлено, що дії позивача безпосередньо порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

З урахуванням фактично наявних обставин визначених статтею 26 Закону № 3773-VI та п. 5 розділу І Інструкції, відповідачем 24.07.2023 р. прийнято рішення про примусове повернення до країн походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, а саме громадянина Азербайджану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців (ч. 4 ст. 30 Закону).

З наведеного можна дійти висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення. Тобто обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Стаття 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства`встановлює, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя, де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Під час прийняття рішення не встановлено обставин, передбачених ст.ст. 30, 31 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» які забороняють повернення позивача. Крім того, відсутні підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності можуть бути порушені основні права та свободи позивача, у відповідності до критеріїв Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року та Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 1984 року.

Позивач в судовому засіданні наполягав на тому, що при винесенні оскаржуваного рішення було порушено право іноземця на перекладача та не враховано його сімейний стан.

В судовому засіданні з`ясовано, що позивач перебуває в цивільному шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від спільного проживання позивач має трьох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та довідкою про реєстрацію особи громадянином України (а.с. 16-19).

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію паспорту та картки платника податків ОСОБА_3 , довідку з місця проживання (а.с. 25-27).

Особа позивача підтверджується копією паспорта громадянина Азербайджану на ім`я ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з відповідним перекладом українською мовою (а.с. 20-24).

Позивач переконаний, що оскаржуване рішення прийняте без урахування права на повагу до сімейного життя, так як він має зв`язок з Україною, зокрема, тут народились та проживають його малолітні діти.

У контексті наведеного суд вважає за необхідне зауважити, що Верховний Суд у своїх постановах за схожих правовідносин неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а . від 29.05.2023 у справі № 522/5683/22 .

Суд вважає, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Зокрема, позивач не позбавлений можливості виїхати із сім`єю до країни сувого походження , як і відсутні перешкоди в подальшому для його возз`єднання із родиною, так само і перешкод у сім`ї позивача приєднатися до нього.

Тобто мова йде про відповідальність самого позивача, який був свідомий того, що міграційний статус його робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.

Щодо твердження позивача про незабезпечення відповідачем перекладача при ухваленні оскаржуваного рішення, суд зазначає наступне:

Згідно пояснень ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.07.2023 року, копія яких міститься в матеріалах справи, позивач в графі «участі перекладача не потребую» залишив свій підпис (а.с. 58).

Водночас, згідно розписки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.07.2023 року про отримання рішення про примусове повернення, в графі «перекладач» ОСОБА_2 зазначив «нинужн» та залишив свій підпис (а.с. 66).

Відтак, у вимірі фактичних обставин цієї справи твердження про те, що рішення про примусове повернення було винесено та оголошено ОСОБА_7 без перекладача, суд вважає помилковим.

Отже, оскільки у спірних правовідносин позивач сам відмовився від участі перекладача, то за таких умов суд не вважає його право порушеним.

Такий правовий підхід міститься у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2023 року у справі №522/7918/22 та від 16 березня 2023 року у справі № 522/5661/22.

Тож зважаючи на те, що рішення про примусове повернення позивачем не виконано, у нього відсутні документи на право перебування на території України, відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, підстави вважати, що ОСОБА_2 підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відсутні, суд погоджується з висновком відповідача про наявність обґрунтованих підстав для примусового повернення особи.

Аналогічний правовий підхід при вирішенні спорів цієї категорії викладений у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі № 522/24609/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 522/23067/17, від 25 листопада 2020 року у справі № 522/15129/19.

З огляду на все викладене, доводи позивача щодо порушення відповідачем порядку прийняття рішення є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України.

Відтак, доводи позивача викладені в адміністративному позові не спростовують його порушення норм чинного законодавства в частині перебування іноземця на території України без законних на те підстав та не створюють умов для подальшого порушення та знаходження на території України в статусі нелегального мігранта.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З аналізу положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд зазначає, що законодавець, встановлюючи порядок в`їзду та виїзду іноземців з України переслідує мету щодо забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України. Таким чином, відповідач має право приймати рішення про примусове повернення іноземця в країну походження, якщо останній перебуває на території України без законних на те підстав. Проте його рішення з даного питання, оскільки воно може порушити право, захищене ч.1 ст.8 Конвенції, повинно бути виправданим, відповідати законній меті. Тобто відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен довести, що примусове повернення позивача в країну походження було здійснено з метою запобігання посяганням на охорону громадянського порядку, здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України.

Отже завдання суду полягає в тому, аби встановити, чи був витриманий необхідний баланс між зазначеними суспільними інтересами, зокрема, правом позивача на повагу до її сімейного життя, з однієї сторони, та запобіганням посягання на охорону громадяського порядку, здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України, з другої.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що рішення про примусове повернення громадянина Азербайджану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 винесене Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області 24 липня 2023 року є обґрунтованим, пропорційним, а відтак правомірним та таким, що не підлягає скасування.

Решта доводів позивача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що оскаржуване по справі рішення прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, відтак відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_8 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або третю країну іноземця та особи без громадянства - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його складання повного тексту.

Текст рішення складено 04.09.2023 року.

Суддя:

04.09.2023