Справа № 520/13043/23
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 р. Справа № 520/13043/23

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шевченко О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 ЄДРПОУ за № 14321736 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 159 457,05 грн.; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у формі судового збору у сумі 1594,50 грн.; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в порядку ст. 382 КАС України подати до суду в термін до 10-ти робочих днів звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наказом від 04.10.2021 №457-ос звільнена в запас. При звільненні позивача відповідачем не проведено з ОСОБА_1 остаточно розрахунку. 28 квітня 2023 року відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем. ОСОБА_1 посилалась на той факт, що невиплата роботодавцем працівнику, зокрема у військовій частині, всіх належних їй сум в день звільнення є правовою підставою для стягнення на користь такої особи з роботодавця відповідної компенсації, якою є середній заробіток такого працівника за весь час затримки, по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. При цьому законодавець не пов`язує стягнення вказаної компенсації з розміром та/або видом сум, які не виплачені особі в день її звільнення, та правовою підставою виникнення в роботодавця обов`язку щодо їх виплати.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, запропоновано відповідачу надати відзиви на позов.

Копію ухвали про відкриття провадження надіслано представникам сторін до їх Електронних кабінетів в системі "Електронний суд" та ними отримано, що підтверджено довідкою про доставку електронного листа та інформацією наявною в матеріалах справи.

Відповідач надав до суду відзив на позов, в якому зазначено, що оскільки позивач при звільнені не отримала лише частину коштів, то обчисленню на її користь підлягає пропорційна частина відшкодування. Також посилався на лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13, яким визначено, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Між тим, зазначив, що стаття 117 КЗпП визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 293 Указу Президента України "Про положення про проходження громадянам України військовій службі в Державній прикордонній службі України" зазначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. Тобто, дане питання регулює спеціальне законодавство, що є фактично невірним трактуванням, оскільки позивач фактично спирається на норми трудового законодавства. Також, відповідач посилався на той факт, що позивач не має повноважень із самостійного визначення суми середнього розміру грошового забезпечення за вказаний нею період, а тому наданий розрахунок не відповідає критерію належності та допустимості доказів.

Позивач надала до суду відповідь на відзив на позов, у якому вказала, що доводи приведені відповідачем у відзиві є безпідставними та містять посилання на рішення суду, які не мають відношення до позивача, оскільки ОСОБА_1 не була стороною у вказаних справах. Стосовно посилань відповідача на Пленум Верховного суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначила, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не установлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суди вважають за можливе застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Як свідчать матеріали справи, наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 04.10.2021 №457-ОС припинено (розірвано) контракт, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення майора ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 у справі №520/22316/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 , грошової компенсації за неотримане речове майно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 01 січня 2021 року.

Вказане рішення набрало законної сили 21.07.2022.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року у справі №520/25265/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування з 29.01.2020 по 04.10.2021 при обчисленні ОСОБА_1 грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити з 29.01.2020 по 04.10.2021 ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням), а також усіх складових цього грошового забезпечення (надбавки, премії які носять постійних характер) та одноразової грошової допомоги при звільненні шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704, з урахуванням раніше виплачених сум.

Вказане рішення набрало законної сили 18.03.2022.

28 квітня 2023 року відповідачем здійснено остаточний розрахунок із позивачем при звільнені, вказане сторонами не заперечується.

Вважаючи, дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 по справі №640/14764/20.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 18.07.2022, передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 в справі №810/451/17 та від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Суд зазначає, що підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Судовим розглядом встановлено, що датою виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 є 04.10.2021, тоді як остаточний розрахунок проведено лише 28.04.2023.

Таким чином, оскільки відповідачем не проведено з позивачем під час її звільнення з військової служби остаточного розрахунку, ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 зазначеного Порядку).

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 04.10.2021.

Так, двома попередніми місяцями перед звільненням є серпень 2021 року (31 к.д.) та вересень 2021 року (30 к. д.)

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 про розмір грошового забезпечення №335 від 02.11.2021, грошове забезпечення позивача за два повних місяці служби перед звільненням (за серпень - вересень 2021 року) становить 53152,56 грн (35255,03 грн (серпень 2021) + 17897,53 грн (вересень 2021)), тобто середньоденна заробітна плата позивача складає 871,35 грн ((35255,03 грн + 17897,53 грн)/61).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату належних позивачу сум з 05.10.2021 (з дня, наступного після виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ) по 27.04.2023 включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 569 днів (569 х 871,35 = 495798,15 грн).

Разом з тим, визначаючи період, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, враховуючи чинну з 19.07.2022 редакцію частини 1 статті 117 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за шість місяців, що відповідно становить 182 календарні дні.

Також, надаючи оцінку співмірності та обґрунтованості суми середнього грошового забезпечення, яке підлягає виплаті на користь позивача, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 26.08.2019 у справі №761/9584/15-ц, неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за шість місяців (182 календарні дні) становить 158585,70 грн (871,35 грн х 182 дні).

Разом з тим, істотність частки несвоєчасно виплачених сум 141983,08 грн у порівнянні із середнім заробітком (розрахунковою величиною) становить 28,64 % (141983,08 / 495798,15 х 100).

Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України буде стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 45418,94 грн, що становить 28,64 % від середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 за 182 календарні дні (158585,70 грн х 28,64 %).

Приймаючи до уваги вище наведене, враховуючи принцип справедливості і пропорційності, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 45418,94 (сорок п`ять тисяч чотириста вісімнадцять гривень 94 коп.) грн.

Суд вважає, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан в Україні, в період дії якого ВЧ НОМЕР_1 здійснює заходи щодо забезпечення національної оборони, стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення в сумі 45418,94 грн буде достатньою компенсацію майнових втрат, які вона понесла через несвоєчасний розрахунок при звільнені.

Стосовно розбіжностей, що містяться у довідках №335 та №135 про суму нарахованої позивачу заробітної плати, суд зазначає, що положення постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 передбачають обчислення середньомісячної заробітної плати з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Тому, судом враховуються відомості, що містять у довідці №335 від 02.11.2021, оскільки остання містить всю суму отриманого грошового забезпечення позивачем за серпень та вересень 2021 року.

Стосовно вимоги зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в порядку ст. 382 КАС України подати до суду в термін до 10-ти робочих днів звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, а також приписи статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язковості судових рішень та відсутності об`єктивних обставин щодо невиконання судового рішення з боку відповідача, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень статті 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45418,94 (сорок п`ять тисяч чотириста вісімнадцять гривень 94 коп.) грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривень 17 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Шевченко О.В.