Справа № 120/18511/21-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2023-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

05 вересня 2023 р. Справа № 120/18511/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Крапівницької Н.Л,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області

про визнання бездіяльності протиправною, -

В С Т А Н О В И В :

15.12.2021 до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Навчально - методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області (далі - відповідач), в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні

-зобов`язати навчально-методичний центр цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області нарахувати та виплатити середній заробіток з 15.09.2017 по 22.11.2021.

Позовні вимоги мотивовані бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 по 15.09.2017.

Автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України визначено головуючого суддю по справі ОСОБА_2 .

Ухвалою від 22.12.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Ухвалою від 04.01.2022 позовну заяву ОСОБА_1 до навчально - методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною разом з доданими до неї матеріалами повернуто особі, яка її подала.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2022 ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 04.01.2022 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою від 06.04.2022 відкрито провадження у справі.

19.04.2022 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив щодо задоволення позову. Зазначив, що посилання позивача на сферу дії законодавства про працю не поширюється на осіб рядового та начальницького складу цивільного захисту, військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, а також деяких інших осіб, які не мають статусу працівників по трудовому законодавству. Стверджує, що трудові відносини та служба цивільного захисту мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому передбачені законодавством про працю, норми її плати і порядок вирішення спорів про оплату праці, не поширюється на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту.

Ухвалою від 31.01.2023 закрито провадження в адміністративній справі.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 31.01.2023 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При цьому, суд апеляційної інстанції, аналізуючи підстави звернення до суду з адміністративним позовом у справі №120/6102/22, прийшов до висновку, що вказаний позов подано позивачем у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, з підстав неврахування до розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби індексації грошового забезпечення.

Тобто, колегія суддів зазначила, що позовні вимоги в адміністративній справі №120/18511/21-а не є тотожними вимогам, заявленим у справі №120/6102/22, оскільки, обґрунтовуючи позови у вищевказаних справах, позивачем зазначено різні обставини, які слугували підставою звернення до суду.

02.05.2023 матеріали справи №120/18511/21-а надійшли на адресу Вінницького окружного адміністративного суду.

Автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України визначено суддю по справі Крапівницьку Н.Л.

Ухвалою суду від 08.05.2023 прийнято до свого провадження адміністративну справу № 120/18511/21-а за позовом ОСОБА_1 до навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та встановлено сторонам 10-денний термін з дня отримання цієї ухвали для подання додаткових пояснень.

23.05.2023 від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких останній підтримав позицію виловлену відзиві на позов та просив відмовити в задоволенні позову.

30.05.2023 від позивача на дійшли заперечення на додаткові пояснення.

Суд, вивчивши матеріали справи та, оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив службу цивільного захисту у Навчально-методичному центрі цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області з 19.08.2013 року.

Відповідно до наказу начальника центру (з кадрових питань) від 12.09.2017 року № 62-кп посаду здав та був виключений зі списків особового складу центру 15.09.2017 року та знятий з усіх видів забезпечення.

В подальшому, вважаючи, що з ним не проведено повний розрахунок при звільненні, а саме, не виплачено суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 по 15.09.2017, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.05.2021 у справі №120/883/21-а адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності у Вінницькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 по 15.09.2017. Зобов`язано Навчально-методичний центр цивільного захисту та безпеки життєдіяльності у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2017 по 15.09.2017

На виконання рішення суду від 24.05.2021 відповідачем 22.11.2021 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2017 по 15.09.2017 в сумі 14677,83 грн.

З огляду на те, що остаточний розрахунок при звільненні з урахуванням сум індексації з позивачем було проведено лише 22.11.2021, позивач вважає дії відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні протиправними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд керується та виходить із наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 116, ст. 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 по справі №823/2249/18.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

В даному ж випадку, згідно матеріалів справи, остаточний розрахунок при звільненні, з урахуванням сум індексації, з позивачем проведено лише 22.11.2021, а тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходить із наступного.

Метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про нарахування та виплату сум індексації допомоги, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц теж окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 року (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Як вже зазначалося судом, основна мета покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У свою чергу, обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок 100).

Пунктом 8 Порядку 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно розрахункової довідки центру, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складав 332, 36 грн.

Суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 15.09.2017 року.

Остаточний розрахунок з позивачем здійснено лише 22.11.2021 року.

Тобто, період за який здійснюється розрахунок за даною виплатою, - 16.09.2017 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 22.11.2021 року включно, що становить 1529 календарних днів (4 роки 2 місяці 7 днів).

Таким чином, суд вказує на те, що середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку складає 508178,44 грн. (332,36 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 1529 (кількість днів затримки).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення у розмірі 14677,83 грн., з відповідача не може бути зобов`язано виплатити усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 508178,44 грн., адже така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

У постанові від 18.07.2018 року у справі № 825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, в постанові від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.

Зокрема, при вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки невиплаченої суми грошової компенсації індексації грошового забезпечення у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 14677,83 грн. (сума виплаченої компенсації/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,029. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 332,36 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,029 (істотність частки) х 1529 (кількість днів затримки розрахунку) = 14737,18 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки має бути виплачений позивачу у розмірі 14737,18 грн., з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі № 6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 року у справі № 815/714/16.

Крім того, такого ж висновку дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах від 09.11.2020 року у справі № 824/548/20-а, від 11.11.2020 року у справі №120/2687/20-а, від 25.11.2020 року у справі №240/9950/19 та інших.

Важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Саме тривалість періоду затримки виплат є причиною зростання розміру середньої заробітку. Невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізовуючи його права, не допускаючи дій, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Разом з тим, компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.

Окремо суд зауважує, що зменшена сума середнього заробітку, яка складає 14677,83 грн. у цій адміністративній справі, відповідає сумі, яка була б визначена відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, у якій досліджувалось питання щодо визначення відсоткового значення суми виплати середнього заробітку.

Слід наголосити, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.10.2022 у справі № 120/6102/22 за позовом ОСОБА_1 до Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, де предметом розгляду були дії відповідача щодо неврахування індексації грошового забезпечення до одноразової грошової допомоги при звільненні, позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні на користь ОСОБА_1 за період 16.09.2017 року по 06.07.2022 року в сумі 17498,75 грн.

При цьому, суд виходив з того, що середній заробіток за час затримки розрахунок має бути виплачений позивачу у розмірі 17498,75 грн., з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Враховуючи зазначене слід зауважити, що підсумкова сума різниці виплати середнього заробітку здійснена відповідно до чинних норм Порядку 100.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному ж випадку, враховуючи що сума середнього заробітку є встановлена судом. Тому, для захисту прав позивача належним буде застосувати право суду щодо виходу за межі позовних вимог, передбаченого ч. 2 ст. 9 КАС України з метою ефективного захисту прав позивача.

У зв`язку з чим суд дійшов висновку про необхідністю стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14737,18 грн. тобто, як спеціальний вид відповідальності роботодавця.

Крім того, відповідач помилково вважає, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом необхідно рахувати з дня звернення із запитом про надання інформації 08.12.2020, оскільки такий перебіг починається із дня отримання позивачем коштів на виконання рішення суду про виплату індексації грошового забезпечення 22.11.2021, що повністю узгоджується із положеннями КАС України та КЗпП України.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши доводи позивача, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат у цій справі здійснюється відповідно до вимог ст. 139 КАС України

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільнені.

Стягнути з навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні на користь ОСОБА_1 за період 16.09.2017 року по 22.11.2021 року в сумі 14737,18 грн. (чотирнадцять тисяч сімсот тридцять сім гривень вісімнадцять копійок)

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Навчально-методичний центр цивільного захисту та безпеки життєдіяльності у Вінницькій області (вул. Монастирська, 26, м. Вінниця, )

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя:

Секретар: