Справа № 520/3036/22
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2023-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2023 р. Справа № 520/3036/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Чалого І.С. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2022, по справі № 520/3036/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила:

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 01.12.2021 № 87 про відмову в переведенні на пенсію згідно закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015;

- обов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 періоди роботи в органах податкової служби;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перевести ОСОБА_1 з 25.11.2021 на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ згідно її заяви від 25.11.2021;

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2022 позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 01.12.2021 № 87 про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію згідно закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перевести ОСОБА_1 з 25.11.2021 на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ згідно її заяви від 25.11.2021, зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи в органах податкової служби.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив про відсутність підстав для переведення позивача на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», з огляду на відсутність необхідного стажу роботи на посадах, що дають право на пенсію за Законом України «Про державну службу», оскільки у період робота в податковому органу позивачу були присвоєні ранги посадової особи місцевого самоврядування, що виключає віднесення вказаного періоду до стажу державної служби, що дає право на призначення пенсії за Законом № 889.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, позивач перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

25.11.2021 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві рішенням від 01.12.2021 № 87 відмовлено позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки ОСОБА_1 працювала в органах ДПС та на яку не поширюється дія Закону № 889, для обчислення пенсії на умовах Порядку № 622 позивач не має права.

Не погодившись із рішенням пенсійного органу позивач звернулась до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що присвоєння державному службовцю спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців, не перешкоджають зарахування відповідних періодів проходження служби до стажу державної служби, який дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З 01.05.2016 набрав чинності Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", підпунктом 1 пункту 2 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" якого визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до ст. 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з пп. 10-12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (від 16.12.1993 № 3723-XII) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (від 16.12.1993 № 3723-XII) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону № 3723-XII основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.

Таким чином, підставами для призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ є досягнення встановленого віку та наявність не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Із матеріалів справи встановлено, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач працювала:

- з 03.04.1995 по 25.11.1996 на посаді державного податкового інспектора у відділі аудиту юридичних осіб Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі міста Харкова;

- 06.04.1995 прийняла присягу державного службовця;

- 01.12.1995 присвоєно спеціальне звання інспектор податкової служби другого рангу;

- з 26.11.1996 на посаді державного податкового інспектора відділу організації документальних перевірок юридичних осіб по переведенню ДПІ;

- 08.02.2000 переведена на посаду старшого державного податкового інспектора у відділ документальних перевірок юридичних осіб;

- 31.08.2000 звільнена по переведенню в Державну податкову інспекцію м. Харкова;

- з 01.09.2000 по 31.01.2002 на посаді головного державного податкового ревізора інспектора;

- 23.04.2001 присвоєне спеціальне звання Інспектор податкової служби І рангу;

- з 01.02.2002 по 20.03.2012 на посаді головного державного ревізора;

- 13.09.2005 присвоєне спеціальне звання Інспектор податкової служби першого рангу;

- з 21.03.2012 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств;

- з 27.06.2013 у зв`язку із реорганізацією призначена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств;

- 27.06.2013 присвоєний 12 ранг державного службовця;

- 01.04.2014 присвоєно спеціальне звання Інспектор податкової та митної справи І рангу;

- з 05.02.2014 по 09.04.2021 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємців;

- 09.04.2014 звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію;

- 10.04.2014 року наказ про звільнення - скасовано;

- з 10.04.2014 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємців;

- 05.10.2016 переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємців;

- 26.12.2016 переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств житлово-комунального господарства та будівництва Харківського управління Офісу ВПП ДПС;

- 16.12.2016 присвоєно спеціальне звання "Радник податкової та митної справи ІІІ рангу";

- з 01.09.2017 по 02.10.2019 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств машинобудування Харківського управління Офісу ВПП ДФС;

- з 03.10.2019 на посаді головного державного ревізора-інспектору відділу податкового супроводження підприємств машинобудування Харківського управління,;

- присвоєно 6 ранг державного службовця;

- 21.07.2020 переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств машинобудування Північного управління;

- 21.09.2020 переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування підприємств Північного управління;

- 22.01.2021 звільнена з посади.

Отже, за даними трудової книжки позивача стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 01.05.2016 складав більше 20 років.

При цьому, зі змісту оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України м. Києві встановлено, що підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" є те, що ОСОБА_1 працювала в органах ДПС, на яку не поширюється дія Закону № 889.

У відзиві на позовну заяву рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України м. Києві зазначено, що позивач обіймала посади, за якими після 04.07.2001 присвоювались ранги посадової особи місцевого самоврядування, а не ранги державного службовця, а отже перебування на таких посадах не зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу".

Отже, фактично підставою відмови у переведенні позивача на пенсію за Законом України "Про державну службу" стало незарахування до державної служби періодів роботи позивача, в які позивачу були присвоєні персональні звання, що на думку відповідача, виключає їх зарахування до стажу державної служби, який дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Однак, з такими доводами колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

У свою чергу п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII встановлено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отже, у даному випадку слід керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283.

Так, відповідно до абз. 2 п. 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 № 509-XII.

Відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону № 509-XII правовий статус посадових осіб органів державної податкової служби, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Законом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України «Про державну службу».

Частиною 7 статті 15 Закону № 509-XII передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації. Порядок атестації визначається центральним органом державної податкової служби.

Згідно з ч. 8 ст. 15 Закону № 509-XII посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання: головний державний радник податкової служби, державний радник податкової служби I рангу, державний радник податкової служби II рангу, державний радник податкової служби III рангу, радник податкової служби I рангу, радник податкової служби II рангу, радник податкової служби III рангу, інспектор податкової служби I рангу, інспектор податкової служби II рангу, інспектор податкової служби III рангу.

На підставі наведених норм слід дійти висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання та які обіймають посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо державної податкової служби та у зв`язку з проведенням адміністративної реформи в Україні" від 05.07.2012 № 5083-VI, який набрав чинності 12.08.2012, доповнено Податковий кодекс України розділами XVIII-1 та XVIII-2, у тому числі "Статтею 344. Пенсійне забезпечення посадових осіб органів державної податкової служби 344.1. Пенсійне забезпечення посадових осіб органів державної податкової служби України здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах державної податкової служби зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого Законом України "Про державну службу".".

Відповідно до п. 343.1 - 343.2 ст. 343 Податкового кодексу України, посадовим особам контролюючих органів присвоюються такі спеціальні звання: головний державний радник податкової та митної справи; державний радник податкової та митної справи I рангу; державний радник податкової та митної справи II рангу; державний радник податкової та митної справи III рангу; радник податкової та митної справи I рангу; радник податкової та митної справи II рангу; радник податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи I рангу; інспектор податкової та митної справи II рангу; інспектор податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи IV рангу; молодший інспектор податкової та митної справи.

Положення про спеціальні звання та порядок їх присвоєння, співвідношення з рангами державних службовців, розмір надбавок за спеціальне звання затверджуються Кабінетом Міністрів України.

У разі присвоєння посадовій особі спеціального звання відповідно до пункту 343.1 цієї статті надбавка за ранг державного службовця не виплачується.

Процедуру присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів та осіб, уповноважених їх присвоювати визначено Порядком присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2013 № 839.

Відповідно до п. 9 Порядку № 839 посадовій особі, яка перебувала на державній службі та вперше призначена на посаду в органах доходів і зборів, присвоюється спеціальне звання за посадою, на яку призначено особу, з урахуванням встановленого співвідношення рангів державних службовців.

Особам, які приймаються на роботу до органів доходів і зборів та яким раніше присвоєно спеціальні звання державної податкової або митної служби, спеціальні звання присвоюються з урахуванням співвідношення, визначеного законом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 306 від 20.04.2016 «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.

Таким чином, посадові особи контролюючих органів, в даному випадку податкового органу, віднесені до державних службовців з певними особливостями, а саме: присвоєнням спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців, тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 з 03.04.1995 (06.04.1995 прийнята присяга державного службовця) по 22.01.2021 безперервно працювала в органах державної податкової служби, прийняла присягу державного службовця, обіймала відповідні посади для виконання завдань і функцій держави (у сфері податкової політики), їй присвоювались відповідні ранги державних службовців та спеціальні звання, спірний період роботи підлягає зарахуванню до стажу державної служби.

Доводи відповідача, що займані посади у вказаний період роботи в органах податкової служби не належать до посад, віднесених до категорій посад державних службовців, визначених Законом України «Про державну службу», з огляду на присвоєння позивачу як посадовій особі контролюючого органу спеціальних звань, висновків суду не спростовують з підстав викладених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 01.12.2021 № 87 у переведенні позивача з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком згідно з Законом України "Про державну службу" є протиправною.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Із матеріалів справи встановлено, що в обґрунтування заяви про відшкодування судових витрат на правничу допомогу надано копії: договору про надання правової допомоги № 76 від 16.12.2021 із адвокатом Аніщенко К.М., акт про приймання-передачі наданих послуг від 07.02.2022, довідку про оплату послуг адвоката від 07.02.2022.

Відповідно до акту про прийняття-передачу наданих послуг адвокатом було надано послуги на загальну суму 12000 грн., а саме: консультація клієнта та узгодження правової позиції; правовий аналіз законодавства та судової практики; підготовка, складання та направлення двох адвокатських запитів, підготовка по збору та підготовці позовних матеріалів, складання позовної заяви за позовом клієнта.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, рішенням суду першої інстанції на користь позивача відшкодовано судові витрати з правничої допомоги у загальному розмірі 6000 грн. солідарно шляхом стягнення з кожного з відповідачів по 3000 грн., виходячи із принципу співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, а також із суті наданих послуг.

Так, суд першої інстанції, зменшуючи розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, дійшов висновку, із яким погоджується колегія суддів, що такі витрати як консультація клієнта та узгодження правової позиції; правовий аналіз законодавства та судової практики; підготовка, складання та направлення двох адвокатських запитів, підготовка по збору та підготовці позовних матеріалів, що містяться у переліку, наданому позивачем, належать до такої діяльності адвоката як складання процесуальних документів, до якої входить аналіз та вивчення документів, з урахуванням яких вони складаються, тобто у даному випадку складання позовної заяви, з огляду на що окреме їх виділення є необґрунтованим.

Отже, аналізуючи перелік наведених послуг, слід зазначити, що в контексті здійснення представництва інтересів позивача у даній справі, реальним результатом останніх стало складання позовної заяви.

Таким чином, виходячи з оцінки складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, враховуючи, що розгляд справи проведений в порядку письмового провадження без участі представника позивача, колегія суддів вважає співмірними та належними до відшкодування судові витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката у суді у розмірі 6000 грн.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь позивача суму відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд вірно встановив фактичні обставини справи, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2022 по справі № 520/3036/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді І.С. Чалий В.В. Катунов