Справа № 140/9731/23
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2023-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року ЛуцькСправа № 140/9731/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління України в Дніпропетровській області, Головного управління України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ у Львівській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області області (далі ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправним рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 09 травня 2023 року №60 в частині не зарахування до стажу роботи, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді, що становить 3 роки, половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, що становить 2 роки 5 місяців, а також стаж безпосередньої роботи на посаді судді тривалістю 23 роки та 11 місяців, а загалом 29 років 4 місяці;

зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді, що становить 3 роки, половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, що становить 2 роки 5 місяців, а також стаж безпосередньої роботи на посаді судді тривалістю 23 роки та 11 місяців, а загалом 29 років 4 місяці, та провести з 01 травня 2023 року перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з його розміру у 68 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з врахуванням фактично виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач Указом Президента України від 5 травня 1999 року №474/99 призначена строком на п`ять років на посаду судді Рожищенського районного суду Волинської області. Постановою Верховної Ради України від 17 червня 2004 року №1813-IV обрана на посаду судді Рожищенського районного суду Волинської області безстроково. Указом Президента України від 6 вересня 2013 року №503/2013 переведена на посаду судді Луцького міськрайонного суду Волинської області. Рішенням Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 25 квітня 2023 року №402/0/15-23 позивача звільнено з посади судді Луцького міськрайонного суду Волинської області у відставку.

01 травня 2023 року позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 09 травня 2023 року №60 позивачу призначено з 01 травня 2023 року довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 56% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Позивач вказує, що ГУ ПФУ у Львівській області при здійсненні призначення врахував лише стаж роботи судді тривалістю 23 роки 5 місяців 26 днів, але не врахував стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді 3 роки та половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців, чим порушив приписи ч.2 ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», абзац другий частини другої статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/1995 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Крім того, позивач вважає, що відповідач невірно розрахував стаж безпосередньої роботи на посаді судді, а саме помилково зазначив, що він є тривалістю 23 роки 5 місяців 26 днів, хоча насправді він має тривалість 23 роки 11 місяців, як зазначено у рішенні ВРП.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року (а.с.40) прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на позов представник ГУ ПФУ у Львівській області позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своєї позиції вказав, що оскаржуване рішення про призначення довічного грошового утримання судді у відставці приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (а.с.47-51).

Ухвалою суду від 08 червня 2023 року (а.с.55-56) здійснено заміну у даній справі відповідача ГУ ПФУ у Львівській області на належного Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області).

Представник ГУ УПФУ у Волинській області у своєму відзиві заперечив доводи позивача та зазначив, що оскільки суддівський стаж ОСОБА_1 становить 23 роки, тому щомісячне довічне грошове утримання повинно розраховуватись, виходячи з 56 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (а.с.58-60).

Представник ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у своєму відзиві позовні вимоги заперечив та просив залучити в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, оскільки ГУ УПФУ в Дніпропетровській області здійснювало лише перевірку правильності прийняття ГУ ПФУ в Закарпатській області оскаржуваного рішення. При цьому зазначив, що статтею 137 України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачене зарахування до стажу роботи на посаді судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, а закон має вищу юридичну силу ніж нормативно правові акти (Постанова КМУ від 03 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів»). Просив відмовити в задоволенні позову (а.с.67-69).

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року (а.с.95-96) суд залучив до участі у справі як співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - ГУ УПФУ в Закарпатській області).

ГУ ПФУ в Закарпатській області правом подати відзив на позов не скористалося.

Згідно із частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відтак справу вирішено на підставі наявних у ній матеріалів.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 . Указом Президента України від 5 травня 1999 року 474/99 призначена строком на п`ять років на посаду судді Рожищенського районного суду Волинської області. Постановою Верховної Ради України від 17 червня 2004 року №1813-IV обрана на посаду судді Рожищенського районного суду Волинської області безстроково. Указом Президента України від 6 вересня 2013 року №503/2013 переведена на посаду судді Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Рішенням ВРП від 25 квітня 2023 року №402/0/15-23 позивача звільнено з посади судді Луцького міськрайонного суду Волинської області у відставку (а.с.93-94).

При цьому, приймаючи вищевказане рішення, ВРП зазначила про зарахування позивачу до стажу роботи, що дає право на щомісячне грошове утримання судді у відставці стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді, що становить 3 роки, половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, що становить 2 роки 5 місяців, а також стаж безпосередньої роботи на посаді судді тривалістю 23 роки 11 місяців, а загалом 29 років 4 місяці.

01 травня 2023 року позивач звернулась до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці (а.с.77).

Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області від 09 травня 2023 року №60 позивачу призначено з 01 травня 2023 року довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 56% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (а.с.25).

При цьому, як слідує з вказаного рішення, при призначенні довічного грошового утримання судді у відставці пенсійний орган врахував лише стаж роботи позивача на посаді судді тривалістю 23 роки 5 місяців 26 днів, але не врахував стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді 3 роки та половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Частиною другою статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Системний аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення на посаду судді.

Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18, який відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Статтею 7 Закону України «Про статус суддів» (який був чинний на момент призначення позивача на посаду судді) встановлено, що право на зайняття посади судді, зокрема, районного (міського) суду, має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Згідно з частиною третьою статті 127 Конституції України у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді, на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, який, з-поміж іншого, має стаж роботи у галузі права не менш як три роки.

Ураховуючи викладене, а також те, що Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (стаття 8 Конституції України), позивач має право на зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, додатково три роки роботи у галузі права.

Крім того, абзацом другим частини другої статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/1995 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» передбачено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», яка втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 1 грудня 2010 року №1097 «Про внесення змін до актів Кабінету Міністрів України з питань діяльності судів та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», також було встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Ураховуючи, що позивач вперше обрана на посаду судді у травні 1999 року, тобто під час дії Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/1995, та перебувала на посаді судді під час дії постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865, ці нормативні положення тривалий час давали позивачу право на зарахування до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку, половини строку навчання у вищому навчальному закладі юридичного спрямування. У 2011 році такі нормативні положення були скасовані без перехідного періоду, що позбавило позивача можливості завбачливо вибудувати свою поведінку та очікувати настання відповідних наслідків.

Вказані підзаконні акти діяли під час роботи позивача на посаді судді, а отже, вона набула передбачених ними прав та з урахуванням недопущення зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності судді у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів у неї виникли правомірні очікування на отримання права на звільнення з посади судді у відставку із зарахуванням до стажу, що дає право на відставку, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах. Зазначений висновок ґрунтується на такому.

Стаття 8 Конституції України проголошує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У разі, коли особа не відповідає (пункт 5 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Bellet, Huertas and Vialatte v. France», заява № 23805/94) або перестає відповідати передбаченим у внутрішньому законодавстві юридичним критеріям призначення допомоги або пенсій у тій чи іншій формі, то відсутнє втручання у здійснення цією особою прав, передбачених статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 71 рішення ЄСПЛ у справі «Rasmussen v. Poland», заява № 38886/05), якщо ці критерії змінилися до того, як у заявника виникло право на отримання конкретної допомоги (пункт 17 рішення ЄСПЛ у справі «Richardson v. the United Kingdom», заява № 26252/08). У разі, коли розмір пенсії зменшується чи вона перестає виплачуватись не через зміни обставин самого заявника, а у зв`язку зі змінами у законодавстві чи правозастосовній практиці, це може призвести до втручання у здійснення прав, передбачених статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції (пункт 86 рішення ЄСПЛ у справі «Bйlбnй Nagy v. Hungary», заява № 53080/13). Крім того, стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції була визнана застосовною у справі, де заявнику було наказано повернути допомогу, отриману добросовісно, на підставі адміністративного рішення, де влада допустила помилку (пункти 5465 рішення ЄСПЛ у справі «Иakareviж v. Croatia», заява № 48921/13).

Відповідно до пункту 2.1.2 Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 складовим елементом загального принципу юридичної визначеності як вимоги верховенства права (правовладдя) є також принцип правомірних (легітимних) очікувань, який, за тлумаченням Венеційської комісії, «виражає ідею, що органи публічної влади повинні додержуватися не лише приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань» (спеціальне Дослідження Венеційської комісії «Мірило правовладдя», CDL-AD(2016)007, пункт ІІ.В.5.61).

Принцип легітимних очікувань походить від принципу правової визначеності та корелюється з іншими принципами, такими як добросовісність, правова визначеність, належне урядування, пропорційність, передбачуваність тощо.

Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування на врахування певного трудового стажу та інших видів діяльності (служба в армії, навчання за денною формою), що дає право на відставку, можуть бути: а) норми права (законодавства); б) судова практика; в) акт індивідуальної дії; г) конкретне судове рішення, що набрало законної сили; д) відсутність у законі приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права; є) відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права. Легітимні очікування можуть виникати у зв`язку із тривалим, стійким та однаковим правовим регулюванням правовідносин.

У разі, коли суб`єкт владних повноважень створив для осіб обґрунтовані підстави сподіватися на отримання певних прав понад ті, що гарантуються відповідно до принципів справедливості і природного права, відповідні особи вважаються такими, що мають легітимні (законні) очікування.

Такий підхід забезпечує особам, на яких поширюється дія рішень органів публічної влади, можливість завбачливо вибудувати свою поведінку та очікувати настання відповідних наслідків. Недотримання такого підходу призведе до порушення вимог співмірності.

Якщо рішення органу державної влади викладено в нормативно-правовому акті і після довготермінового застосування його буде змінено та ці зміни призведуть до зміни підходів щодо обрахування видів діяльності людини, що дає право на визначення стажу для звільнення судді у відставку, і таке рішення має ретроспективну дію, то це є фактором, який має бути врахований у балансі при оцінці пропорційності втручання у мирне володіння майном. Такий підхід призводить до індивідуального та надмірного тягаря заявника і є несумісним зі статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції (пункт 67 рішення ЄСПЛ у справі «Wieczorek v. Poland» (заява № 18176/05)).

Обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування та стає предметом захисту в розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, є те, що таке очікування (вимога) повинно мати належне правове (таке, що ґрунтується на законі) підґрунтя, тобто має бути достатнє правове джерело для відповідного очікування (вимоги). Для того, щоб очікування було законним, воно повинне бути більш конкретним, ніж звичайна надія, і бути заснованим на нормі права або правовому акті (пункт 103 рішення ЄСПЛ у справі «Saghinadze and Other v. Georgia» (заява № 18768/05), пункт 39 рішення ЄСПЛ у справі «Ceni v. Italy» (заява № 25376/06)).

Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, то особа, якій воно належить, може вважатися такою, що має легітимні очікування, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя, наприклад, коли є чинний закон, який передбачає таке право, або усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (пункт 68 рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03; пункт 35 рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України», заяви № 68385/10 та № 71378/10; пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Kopeckэ v. Slovakia», заява № 44912/98; пункт 94 рішення ЄСПЛ у справі «Vilho Eskelinen and Other v. Finland», заява № 63235/00; пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Haupt v. Austria», заява № 9816/82; пункт 142 рішення ЄСПЛ у справі «Radomilja and Other v. Croatia», заява № 25376/06; пункт 65 рішення ЄСПЛ у справі «Draon v. France», заяви № 1513/03, № 11810/03).

У пункті 62 рішення ЄСПЛ у справі «Provincial Building Society, Leeds Permanent Building Society and Yorkshir Building Society v. the United Kingdom», заява № 117/1996/736/933-935, зазначено, що легітимні очікування стосуються також способу, у якому вимога, яка була кваліфікована як «актив», буде розглядатися відповідно до національного законодавства і, зокрема, у зв`язку з посиланням на той факт, що встановлене прецедентне право національних судів продовжуватиме застосовуватися саме в такий спосіб.

ЄСПЛ неодноразово наголошував на можливості виникнення легітимних очікувань на підставі індивідуального акта або його скасування як неправомірного (пункт 51 рішення ЄСПЛ у справі «Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland» (заява № 12742/87)).

Зокрема, судова практика Верховного Суду в частині застосування статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/1995 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» щодо обрахунку стажу, що дає право на відставку судді, та щодо перерахунку вже призначеного щомісячного довічного грошового утримання як до відставки суддів, які були призначені (обрані) суддями вперше до набрання чинності цими нормативно-правовими актами, так і до відставки суддів, які були призначені (обрані) суддями вперше під час дії зазначених нормативно-правових актів, є сталою (пункт 20 постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №235/7316/16-а, постанови Верховного Суду від 14 травня 2021 року у справі №414/529/17, від 19 червня 2018 року у справі №243/4458/17, від 13 листопада 2019 року у справі №521/2593/17, від 5 грудня 2019 року у справі №592/2737/17, від 13 лютого 2020 року у справі №592/5433/17, від 24 березня 2020 року у справі №559/512/17 та від 29 квітня 2020 року у справі №426/12415/16-а, від 9 листопада 2018 року у справі №713/1064/17, від 6 березня 2018 року у справі №308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі №243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі №428/4671/17, від 1 жовтня 2018 року у справі №541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі №140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі №686/10100/15-а, від 10 квітня 2019 року у справі №766/14821/16-а, від 31 жовтня 2019 року у справі №766/17221/16-а, від 7 листопада 2019 року у справі №727/4435/17, від 15 січня 2020 року у справі №683/600/17, від 29 квітня 2020 року у справі №426/12415/16-а, від 9 листопада 2018 року у справі №686/24597/16-а, від 9 листопада 2018 року у справі №686/1938/17, від 9 листопада 2018 року у справі №766/7021/17, від 9 листопада 2018 року у справі №686/24597/16-а, від 11 грудня 2018 року у справі №522/5168/17, від 22 жовтня 2020 року у справі №420/1234/19, від 23 грудня 2021 року у справі №686/16953/17).

Відповідно до правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя під час розгляду заяви про відставку (прийняття рішення про звільнення) і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру. Не включення до стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою навчання у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби в лавах радянської армії та врахування для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Згідно із частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Наведене свідчить про те, що позивач має право на зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку, половини строку навчання, що становить 2 роки 5 місяців.

З доданих позивачем документів щодо визначення стажу для призначення на посаду, а саме: актів про призначення, обрання на посаду судді, копії трудової книжки, копії диплома, довідки про роботу на посаді судді, встановлено, що до стажу її роботи на посаді судді, що дає їй право на відставку, підлягає зарахуванню строк роботи на посаді судді 23 роки 11 місяців, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді 3 роки та половина строку навчання 2 роки 5 місяців.

Отже, станом на дату звільнення позивача, загальний стаж її роботи на посаді судді, який давав право на відставку, становить 29 років 4 місяці. Такий самий строк зазначений у рішенні ВРП про відставку позивача.

Разом з тим, ГУ ПФУ в Закарпатській області, приймаючи оскаржуване рішення, безпідставно не врахувало стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді 3 роки (ч.2 ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.2 ст.127 Конституції України в редакції, що діяла станом на день призначення позивача на посаду) та половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців (абз.2 ч.2 ст.1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/1995 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів»).

Такі протиправні дії вказаного відповідача призвели до невірного розрахунку стажу безпосередньої роботи на посаді судді тривалістю 23 роки 5 місяців 26 днів, хоча насправді такий стаж має тривалість 23 роки 11 місяців, як зазначено у рішенні ВРП про відставку позивача.

Оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області, у відповідній частині, є протиправним та підлягає скасуванню, із одночасним зобов`язанням ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати позивачу до стажу роботи, що дає право на щомісячне грошове утримання судді у відставці стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді, що становить 3 роки, половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, що становить 2 роки 5 місяців, а також стаж безпосередньої роботи на посаді судді тривалістю 23 роки 11 місяців, а загалом 29 років 4 місяці, та провести з 01 травня 2023 року перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з його розміру у 68 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з врахуванням фактично виплачених сум.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Закарпатській області, яким прийнято спірне рішення, судовий збір в розмірі 1073,60 грн, сплачений згідно з квитанцією.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 09 травня 2023 року №60 в частині не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді, що становить 3 роки, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, що становить 2 роки 5 місяців, а також стажу безпосередньої роботи на посаді судді тривалістю 23 роки 11 місяців, а загалом 29 років 4 місяці.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого, визначена законом, надавала право для призначення на посаду судді, що становить 3 роки, половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, що становить 2 роки 5 місяців, а також стаж безпосередньої роботи на посаді судді тривалістю 23 роки 11 місяців, а загалом 29 років 4 місяці, та провести з 01 травня 2023 року перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з його розміру у 68 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з врахуванням фактично виплачених сум.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області судові витрати у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Кравчука, 22-В, );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, Дніпропетровська обл., м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 26, );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська обл., м.Ужгород, пл.Народна, 4, ).

Головуючий-суддя Н.Б. Плахтій