Справа № 206/2327/23
Суддя: Нестеренко Т. В.
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 206/2327/23
Провадження № 2-а/206/18/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2023 м.Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді- Нестеренко Т.В.,

при секретарі Бублейник В.В.,

за участю представника позивача - адвоката Клименко Н.Л.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Лавренкова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача, адвоката Клименко Н.Л. про залучення до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Самарського відділу у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення.

До судового засідання через канцелярію суду заявник ОСОБА_2 подала клопотання про залучення до участі її у справі у якості третьої особи на стороні позивача, яке мотивувала тим, що у провадженні Самарського районного суду м.Дніпропетровська перебуває адміністративна справа №206/2327/23 за позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Предметом спору є рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 02 травня 2023 року, про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , затвердженого головним спеціалістом Самарського відділу у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, було вирішено примусово видворити з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 49 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

З системного аналізу ст. 49 КАС України вбачається, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, підлягають залученню до участі у справі, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки.

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 , яка є громадянкою України.

23 вересня 2021 року ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання як іноземець, який прибув в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особою, яка є громадянкою України (ч.14 ст.4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Зважаючи на те, що предметом розгляду даної справи є оскаржуване рішення яким відповідач припиняє можливість знаходження на території України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є особою, на права, свободи та інтереси якої може вплинути рішення по справі.

Відповідно до ст.51 Конституції України, сім`я охороняються державою.

У статті 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначається, що чоловік і жінка, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права.

Згідно ст.4 Сімейного кодексу України, кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя.

Право фізичної особи на сім`ю є складовою єдиного комплексу її особистих немайнових прав. Сім`я забезпечує людині психологічний притулок. Саме вона часто є для неї засобом виживання.

У ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я, відповідно до Загальної декларації прав людини, інших міжнародно-правових документів, названа первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до Віденського Міжнародного плану дій з проблем старіння (Документ ООН від 5-6 серпня 1982 р.), сім`я є основним осередком суспільства незалежно від своєї форми або організації.

Як зазначено в Копенгагенській декларації про соціальний розвиток (Документ ООН від 1 січня 1995 р.), у різних культурних, політичних та соціальних системах сім`я існує в різних формах. Вона має право на всебічний розвиток та підтримку.

Ознаками сім`ї, як зазначено у ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, є спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. Такі ознаки сім`ї були сформульовані на підставі рішення Європейського Суду з прав людини (у справі Джонсон проти Ірландії, а також Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 р. № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна член сім`ї). Право на сім`ю передбачає серед іншого право на заснування своєї сім`ї та право на недоторканність сімейного життя.

Пунктом другим постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 №1232 визначено коло осіб, які повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 р. до дня набрання чинності цією постановою.

Зазначена постанова (п.1) чітко регламентує, що «…у разі звернення громадянина Російської Федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.»

Проте, в Постанові містяться також й не менш чіткі виключення з загального правила, а саме: «…зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються на:

осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, чотирнадцятою, п`ятнадцятою статті 4 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Таким чином держава закріпила охорону права осіб на сім`ю, передбачене ст.51 Конституції України.

Саме 01.11.2022 року було унормовано на законодавчому рівні можливість отримання/заміни посвідки на тимчасове проживання на території України впродовж встановленого терміну для окремих категорій громадян РФ, які мають тісний зв`язок з громадянами України.

Так у ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зазначено іноземців та осіб без громадянства, які Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Позивач підпадає під визначення ч.14 ст.4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», так як 10 серпня 2021 року уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , прибув в України з метою возз`єднання з сім`єю та отримав довідку на тимчасове проживання.

Крім того, прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 №1232, було змінено преклюзивний строк, передбачений п.19 Порядку №322, що, в свою чергу фактично скасувало відповідальність певної категорії іноземців за невиконання вимог п.67 Порядку №322 в ретроактиві, порушення якого було визначено підставою для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП та у порядку ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній».

Так, Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою КМУ №322 від 25.04.2018р., зокрема, п.19 та п.67 містять вимоги до правомірної поведінки іноземців та строків, які застосовуються. Проте, правозастосування зазначеного Порядку №322 було змінено на період з 24.02.2022р. по 08.12.2022р. Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» від 01.11.2022 №1232.

Українською РСР 03.07.1954 року було ратифіковано Конвенцію про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року. Дата набрання чинності для України: 03.01.1955р. Зазначена Конвенція є чинною для України та Російської Федерації до теперішнього часу.

Згідно ст.2 Конвенції - вона застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.

Особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є (ч.1 ст.4 Конвенції).

Відповідно до положень ст.42 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, розпорядження стосовно інтернування або примусового виселення осіб, що перебувають під захистом, може бути видане лише тоді, коли це є абсолютно необхідним для забезпечення безпеки держави, яка затримує.

Тобто, ОСОБА_1 , в силу положень ст.4 зазначеної Конвенції є особою, на яку розповсюджується дія захисту, передбаченого Конвенцією, так як знаходиться під владою України, однієї зі сторін війни, яка ведеться на території України окупаційними військами російської федерації, незважаючи на те, що РФ не визнає стану війни.

Приймаючи до уваги сталий зв`язок ОСОБА_1 з державою проживання Україною, на території якої він постійно проживає, той факт, що ОСОБА_1 за національністю є українцем та одружений на громадянці України, його негативні політичні погляди щодо злочинної війни держави, громадянином якої він поки ще є, та відсутність у нього місця проживання на території російської федерації, при вирішенні питання стосовно примусового повернення до країни походження, з урахуванням положень ст.42 Конвенції, рішення щодо його примусового видворення могло було бути прийнято лише у випадку, коли це є абсолютно необхідним для забезпечення безпеки України.

Крім того, особи, що перебувають під захистом, не можуть бути передані державі, яка не є учасницею Конвенції (ч.1 ст.45 Конвенції про захист цивільного населення під час війни). Як відомо, в РФ було підписано закон, який набув чинності 12 листопада 2019 року згідно з яким Росія виходить з Женевської конвенції щодо захисту цивільного населення під час міжнародних збройних конфліктів.

Приймаючи до уваги принцип добросовісного виконання міжнародних зобов`язань - pacta sunt servanda, («договори повинні виконуватись»), реалізація права державних органів на примусове виселення (примусове повернення, примусове видворення) не повинно порушувати норми міжнародного права стосовно осіб, що перебувають під захистом. Тобто застосування права на примусове повернення повинно відбуватися в кореляції з захистом прав осіб, що перебувають під захистом, а саме: виключно в тому випадку коли це є абсолютно необхідним для забезпечення безпеки держави.

Виконання Рішення про примусове видворення створить небезпеку для мого чоловіка, який тривалий час проживає на території України та у якого немає соціальних зв`язків на території російської федерації чи на території інших країн, крім того, це призведе до руйнації сім`ї, яка, відповідно до Конституції України та низки законодавчих актів є однією з нематеріальних цінностей, що знаходяться під охороною держави. Водночас, жодної небезпеки для держави мій чоловік не представляє, доказом чого є відсутність будь-якого негативного висновку з боку СБУ відносно ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 є етнічним українцем, його батьки: мати, ОСОБА_3 є уродженкою с.Криворудка, Антонівського району Хмельницької області, батько, ОСОБА_4 був уродженцем с.Свічанівка, Перещепинсього району Дніпропетровської області.

Тобто, з урахуванням ст.8 ЗУ «Про громадянство України», Позивач, як особа, батьки якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про громадянство України" громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Батьки позивача побудували в с.Любимівка Дніпровського району Дніпропетровської області житловий будинок, в якому з 2002 року постійно проживав ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною, ОСОБА_5 , яка є громадянкою України, шлюб з якою було укладено 21.05.1992 року. У Свідоцтві про шлюб зазначено національність ОСОБА_1 українець. На територію РФ Позивач декілька раз виїжджав лише для тимчасових заробітків.

Останній перетин російсько-українського кордону ОСОБА_1 був 03.10.2013 року. Після початку збройної агресії РФ проти України у 2014 році, Позивач прийняв рішення не виїжджати з території України через політичні переконання.

У 2020 році ОСОБА_1 припинив спільне проживання з ОСОБА_5 та у 2021 році звернувся до Центрального РВ у м.Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області для належного документування свого перебування на території України. Через тривалий час перебування на території України без належного оформлення документів, його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП та він був вимушений тимчасово покинути територію України. На той час він вже проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 .

Шлюб з ОСОБА_5 було розірвано та 10 серпня 2021 року ОСОБА_6 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 . 17 серпня 2021 року ОСОБА_6 виїхав на територію РФ та 13 вересня 2021 року в останнє перетнув кордон України для возз`єднання з сім`єю.

Таким чином, саме Україна є батьківщиною та єдиним місцем проживання ОСОБА_1 з 1992 року.

На момент в`їзду ОСОБА_1 на територію України для возз`єднання з сім`єю, між Україною та російською федерацією була чинною «Угода між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації», від 16.01.1997 року, дію якої було зупинено на період з 1 липня 2022 року до 31 грудня 2022 року включно, дію статей 1 і 2 Угоди 1997 року в частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України без віз на підставі документів, зазначених у пунктах 2, 3, 4, 6 і 8 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, наведеного в Додатку 1 до Угоди 1997 року. Постановою КМ України №692 від 17.06.2022 року з 1 липня 2022 року дію Угоди було припинено.

Аутсорсінговою компанією для прийняття та передачі до відповідних органів України документів для отримання віз громадянами російської федерації, держава Україна визначила міжнародного оператора VFS Global, проте, візові центри компанії в Росії припинили свою роботу ще 16 березня 2022 року.

Рада ЄС 09 вересня 2022 року ухвалила рішення, яке повністю призупиняє угоду про спрощення візового режиму між ЄС і Росією.

Виходячи з вище наведеного, у випадку виїзду ОСОБА_1 з території України, зворотній в`їзд на територію держави у безвізовому порядку є неможливим. Отримання візи на території російської федерації є неможливим через повний розрив дипломатичних стосунків, який пов`язаний із неспровокованою збройною агресією Росії проти України та повномасштабним вторгненням 24.02.2022 року.

У постанові від 18.06.2020 в справі №758/13408/18 Верховний Суд зазначив, що «відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до статті 291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Як встановлено судом першої інстанції, враховуючи (…) відсутність даних про будь-які дії позивача, що б суперечили інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, орган міграційної служби безпідставно прийняв оскаржуване рішення, оскільки у конкретному випадку відсутні підстави, передбачені статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», наявність яких закон пов`язує з можливістю повернення особи до країни походження. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо асоціальної чи протизаконної характеристики позивача (п.19-20).

Колегія суддів враховує, що втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене статтею 8 Конвенції, в контексті ухвалення рішення про примусове повернення в країну походження, не відповідає нормам законодавства, а отже, не може вважатися законним. Варто також зазначити, що таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (п.22-23).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки міграційна служба приймаючи оскаржуване рішення належним чином (…) не взяла до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняла рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п.24)».

Крім того, ст.26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що іноземець може бути повернутий в країну походження, тобто, дана міра адміністративного впливу не є обов`язковою та закон лише допускає можливість її застосування за наявності певних підстав, перелічених у вичерпному переліку. Підстави для цього, в свою чергу, повинні бути законодавчо визначені.

Конституційний суд України в рішенні від 29.06.2010 № 17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Так, у матеріалах справи відсутні дані про будь-які дії позивача, що б суперечили інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України. ОСОБА_1 прибув в Україну та отримав посвідку на тимчасове проживання з метою возз`єднання з сім`єю і даному випадку втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення оскаржуваного рішення відповідача, не відповідає нормам законодавства, отже не є законним. Таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, я, ОСОБА_2 є особою, на чиї права, свободи та інтереси може вплинути рішення, так як розгляд справи безпосередньо стосується мого право на сім`ю, яке охороняється державною.

На підставі вище викладеного, просила залучити її, ОСОБА_2 у якості третьої особи на стороні позивача ОСОБА_1 по адміністративній справі №206/2327/23 за позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

У судовому засіданні позивач та представник позивача клопотання підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача Лавренков О.В. заперечував проти задоволення клопотання у повному обсязі.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, вивчивши клопотання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 49 КАС України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 53 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у будь - який час до закінчення судового розгляду, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залученні до участі у справі також за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з ініціативи суду.

Отже, з урахуванням того, що винесене судове рішення може вплинути на права та інтереси ОСОБА_2 , суд вважає за необхідне залучити вказану особу до участі у розгляді адміністративного позову у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, 50, 243, 248 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача, адвоката Клименко Н.Л. про залучення до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення задовольнити.

Залучити ОСОБА_2 у якості третьої особи на стороні позивача ОСОБА_1 по адміністративній справі №206/2327/23 за позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Т.В. Нестеренко