Справа № 756/6482/23
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 756/6482/23 Суддя (судді) першої інстанції: Шролик І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора Управління патрульної поліції в Черкаській області старшого сержанта поліції Островського Олега Володимировича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інспектора Управління патрульної поліції в Черкаській області старшого сержанта поліції Островського Олега Володимировича, в якому просив визнати дії інспектора Управління патрульної поліції в Черкаській області старшого сержанта поліції Островського О.В. щодо винесення постанови серії ЕАС № 7020735 від 20 травня 2023 року неправомірними; визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП; скасувати постанову інспектора Управління патрульної поліції в Черкаській області старшого сержанта поліції Островського О.В. серії ЕАС № 7020735 від 20 травня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КупАП та накладення стягнення у вигляді штрафу 340,00 грн, справу закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що вказана постанова є незаконною, не відповідає обставинам події, ухвалена за відсутності належних, достовірних і достатніх доказів, адмінсправа розглянута інспектором поліції упереджено, оскільки під час керування транспортним засобом він порушень ПДР не вчиняв.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 р. відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.08.2023.

24.08.2023, під № 33612 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

28.08.2023, під № 34029 позивачем подано до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

У судовому засіданні позивач вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 травня 2023 року інспектором Управління патрульної поліції в Черкаській області старшим сержантом поліції Островським О.В. винесено постанову серії ЕАС № 7020735 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Підставою для прийняття постанови стали наступні обставини зазначені в постанові: 20 травня 2023 року о 07:58 год. АД М-05 Київ-Одеса 210 км, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Ford Mondeo», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 108 км/год. в зоні дії знаку 3.29 Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год. Перевищив встановлену швидкість руху більш ніж на 20 км/год, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості транспортного засобу TruCAM TC000735, що підтверджується роздруківкою файлу _VB000_0520_075851.jmf та відеозаписом з даного пристрою.

Не погоджуючись з вказаною постановою про накладення адміністративного стягнення, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з наступного:

- матеріалами справи підтверджується рух автомобіля «Ford Mondeo», державний номерний знак НОМЕР_1 , на швидкості 108 км/год в межах населеного пункту, що є порушенням п. 12.9 Б ПДР України та тягне за собою відповідальність передбачену ч. 1 ст. 122 КУпАП;

- під час розгляду справи судом досліджені та враховані долучені відповідачем до відзиву схематичне розташування дорожніх знаків 5.76, 3.29, місцезнаходження транспортного засобу на час фіксації місця, з якого проводилась фіксація, відстані між ними та напрямку руху, а також фотозображення місць розташування дорожніх знаків 5.76, 3.29 на 210 км автомобільної дороги М-05-Київ-Одеса, якими повністю спростовуються твердження позивача про перевищення ним швидкості руху транспортного засобу поза зоною дії дорожнього знаку 3.29 Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год;

- під час перегляду відеозапису фіксації порушення, доведено, що ОСОБА_1 рухався в зоні дії дорожнього знаку.

Так, апелянт заперечує свою вину в порушенні правил дорожнього руху та зазначає, що Правил дорожнього руху він не порушував, що власне і підтверджується наданими позивачем доказами. Вимірювання працівником поліції здійснювалось з огородженого бетонними блоками на роздільній смузі на пішохідному переході тимчасового посту, який розташовується на значній відстані від зони дії дорожнього знака 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год», фактично за перехрестям, а отже, на вказаному відрізку автодороги дозволена максимальна швидкість руху легковим автомобілем не більше 110 км/год. Крім того, фіксація швидкості автомобіля здійснювалась інспектором приладом TruCAM з рук, при цьому ручне фіксування швидкості може дати більшу похибку ніж передбачено свідоцтвом про повірку. Також, на вказаному відрізку автодороги не було встановлено знака 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху», який позначає ділянки доріг, де можливе здійснення контролю за порушенням Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та/або електронних засобів.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Так, згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з приписами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

У відповідності до п. 12.9 Б Правил дорожнього руху України, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

Розділом 12 Правил дорожнього руху, врегульовано питання швидкості руху.

Пунктом 12.4 Правил дорожнього руху, передбачено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частина 1 ст. 122 КУпАП, передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що порушення обмеження швидкості руху, встановлено інспектором поліції за допомогою відповідного технічного засобу TruCAM TC000735. В матеріалах справи наявна роздруківка з лазерного вимірювача швидкості руху TruCAM TC000735 разом з відеозаписом, які підтверджують рух автомобіля «Ford Mondeo», державний номерний знак НОМЕР_1 , на швидкості 108 км/год в межах населеного пункту, що є порушенням п. 12.9 Б ПДР України та тягне за собою відповідальність передбачену ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що посилання позивача на те, що використання приладу TruCAM в ручному режимі суперечить вимогам законодавства, є безпідставним, оскільки лазерний вимірювач відноситься саме до ручних вимірювачів, конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань, що підтверджується листом ДП «Всеукраїнського державного науково-виробничого центру стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01 жовтня 2019 року № 22-38/1-49.

Крім того, стороною відповідача було долучене схематичне розташування дорожніх знаків 5.76, 3.29, місцезнаходження транспортного засобу на час фіксації місця, з якого проводилась фіксація, відстані між ними та напрямку руху, а також фотозображення місць розташування дорожніх знаків 5.76, 3.29 на 210 км автомобільної дороги М-05-Київ-Одеса, якими спростовуються твердження позивача про перевищення ним швидкості руху транспортного засобу поза зоною дії дорожнього знаку 3.29 Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год.

Вказані обставини також підтверджуються і відеозаписом фіксації порушення, за яким, ОСОБА_1 рухався в зоні дії дорожнього знаку. Таким чином, дослідженими судом першої інстанції доказами спростовуються твердження позивача, щодо відсутності в його діях адміністративного правопорушення, що вказує на наявність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності з огляду на вчинення правопорушення.

Доводи апелянта щодо недостовірності доказів, отриманих за допомогою лазерного вимірювача швидкості руху транспортних засобів з серійним номером ТС000735, з огляду на відсутність станом на 20.05.2023 чинного свідоцтва про повірку, є необгрунтованим та не доводить відсутності факту самого порушення.

Відповідно до відезапису та роздруківки з приладу ТгuСАМ, на час здійснення вимірювання швидкості транспортного засобу під керуванням апелянта прилад знаходився на ділянці з географічними координатами 48°43'10.47"№ 30°15'09.77"Е, яка відповідає ділянці навпроти стаціонарної поліцейської станції, шо додатково підтверджується відеозаписами з нагрудного портативного відеореєстратора.

З роздруківки з приладу вбачається, що відстань до цільового транспортного засобу на час здійснення заміру швидкості, складала 129,1 метри. При цьому, відповідно до картографічного онлайн-сервісу «Google Maps», відстань від приладу ТгиСАМ до дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год», становить близько 200 метрів, шо окрім іншого, підтверджується долученими апелянтом до позовної заяви фотозображеннями, з яких в якості візуального орієнтиру можливо встановити що дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год» встановлений навпроти опори освітлення на розділовій смузі.

Поряд з цим, вказаному дорожньому знаку 3.29 передують дорожні знаки «Обмеження максимальної швидкості руху 70 км/год» та «Обмеження максимальної швидкості руху 90 км/год», що встановлені на відстані 150 метрів один від одного, для поступового зменшення водіями швидкості руху перед стаціонарною поліцейською станцією та дорожнім знаком 3.41 «Контроль».

Також, дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 70 км/год» встановлено під мостом дорожньої розв`язки з автодорогою М-30 «Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине», а як вбачається з відеозапису та роздруківки з приладу ТгиСАМ, фіксація швидкості транспортного засобу під керуванням апелянта відбувалась вже на значно ближчій відстані.

Отже, враховуючи що швидкість руху транспортного засобу під керуванням апелянта становила 108 км/год., що перевищує на 38 км/год навіть обмеження швидкості руху у 70 км/год.

Наведене, у сукупності, на переконання колегії суддів, вказує на те, що вимірювання швидкості руху транспортного засобу під керуванням апелянта здійснювалось в зоні дії обмеження максимальної швидкості 50 км/год.

Посилання апелянта на те, що відеозапис з нагрудного портативного відеореєстратора вказує на те, що о 07:58:51 транспортний засіб рухався вже поряд зі стаціонарною поліцейською станцією, не є визначальним, адже час нагрудних портативних відеореєстраторів не синхронізований з часом приладів «ТruСАМ», а встановити точний посекундний час неможливо, адже швидкість руху транспортного засобу між моментом здійснення замірювання швидкості та його зупинкою на вимогу відповідача поблизу стаціонарної поліцейської станції, могла коливатись як в бік збільшення, так і зменшення. Водночас, невизначеність часового інтервалу у посекундных значеннях не може слугувать підставою для звільнення особи від адміністративної відповідальності.

Отже, під час розгляду даного спору, відповідач навів достатньо доказів правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, при цьому, процедурних порушень, що мали б вплив на вирішення даного спору, колегією суддів не встановлено, тому, притягнення позивача до відповідальності за оскаржуваною постановою є законним.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність оскаржуваної постанови та скоєння позивачем адміністративного правопорушення, визначеного ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Крім того, колегія суддів звертає особливу увагу на те, що термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно зі ст. 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Так, розгляд справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч. 1 ст. 122 КУпАП, відноситься до компетенції органів Національної поліції. Працівники органів поліції, які мають спеціальні звання поліції мають накладати адміністративні стягнення та розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені цих органів.

Відповідні працівники органів поліції не є самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Можливість заміни неналежного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції, саме який повинен з`ясувати, хто є належним відповідачем у справі та, за очевидної необхідності, має вирішити питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача. Суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості в межах наданої йому КАС України, компетенції виправити вказаний процесуальний недолік суду першої інстанції.

Тож, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Решта тверджень та посилань в апеляційній скарзі колегією суддів не приймається до уваги через їх необґрунтованість та непідтвердженість матеріалами справи.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обґрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, згідно з ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді Кузьменко В.В.

Василенко Я.М.