Справа № 420/17137/22
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 31 січня 2020 року по 26 листопада 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_1 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України та відповідно до наказу №50 о/с від 31 січня 2020 року старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення. При цьому, за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2020 року йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, яку було виплачено лише 26.10.2022 року на виконання рішення суду від 30.06.2022 року по справі № 420/1792/22. Таким чином, відповідач повинен виплати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (індексації грошового забезпечення), а саме: за період з 31 січня 2020 року по 26 листопада 2022 року, відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Ухвалою від 08 грудня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

16.12.2022 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній позов не визнає. Зокрема, свою позицію обґрунтовує тим, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури.

За таких обставин, відповідач вважав позовні вимоги безпідставними.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_1 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України та відповідно до наказу №50-ОС від 31 січня 2020 року старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 02 лютого 2020 року (а.с.6).

При цьому, за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2020 року позивачу не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення під час звільнення з військової служби.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року по справі № 420/1792/22, яке залишене без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2022 р., позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року. Зобов`язано НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

На виконання вказаного судового рішення позивачу донарахована індексація грошового забезпечення у розмірі 28697,30 грн., що підтверджується довідкою відповідача (а.с.7). Дата остаточного розрахунку, вказана позивачем у позові 26.10.2022 року), доказами не підтверджена. Наведена позивачем сума остаточного розрахунку 23101,33 грн. є сплаченою позивачу сумою після утримання податків і зборів, що підтверджено вищевказаною довідкою.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день проведення розрахунку протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до п.7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), закінченням проходження громадянином військової служби вважається день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу.

Отже, відповідно до наказу №50-ОС від 31 січня 2020 року закінченням проходження позивачем військової служби є 02.02.2020 року.

Згідно пункту 293 вищевказаного Положення № 1115 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Отже, розрахунок при звільненні позивача мав бути проведений з ним у день виключення зі списків особового складу, тобто 02.02.2020 року.

Тому затримка розрахунку при звільненні має обчислюватися з наступного дня після звільнення, тобто з 03.02.2020 року, а не з 31.01.2020 року, як помилково вважає позивач.

Днем закінчення періоду затримки розрахунку при звільненні є день фактичного повного розрахунку з позивачем.

Оскільки спеціальне законодавство щодо проходження служби в Державній прикордонній службі України (Закон України «Про Державну прикордонну службу України», Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затверджене Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115, Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Держприкордонслужби України, затверджена наказом МВС України від 25.06.2018 року № 558) правовідносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, непроведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк, передбачений статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації та компенсації відпустки) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Водночас, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Для розрахунку суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні судом враховується сума середньоденного грошового забезпечення позивача, кількість днів затримки, а також частка виплаченої суми позивачу в порівнянні із сумою, яка була виплачена під час звільнення позивача із служби.

Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у спірних правовідносинах, суд застосовує принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати наступне (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За таких обставин, необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Так, відповідно до п. 2 вказаного Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Оскільки позивач звільнений у лютому 2020 року (останній день служби 02.02.2020 року), двома повними календарними місяцями роботи, що передують звільненню позивача, є грудень 2019 року та січень 2020 року.

Відповідно до п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом

множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відтак, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача розраховується сума грошового забезпечення за грудень 2019 року та січень 2020 року, поділена на 62 дні (кількість календарних днів у вказаних місяцях).

Надалі середньоденний розмір грошового забезпечення множиться на кількість календарних днів затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 03.02.2020 року (перший день періоду включно) по день фактичного розрахунку (останній день періоду включно). Результат вказаної дії є сумою середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (А).

Згідно наведених вище правових висновків Верховного Суду до визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, необхідно застосувати принцип пропорційності, запропонований Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

Для цього необхідно обчислити розмір належних позивачу при звільненні сум, яка складається із суми, сплаченої позивачу при звільненні (нарахована сума, до утримання податків і зборів), та суми, сплаченої позивачу з затримкою (нарахована сума, до утримання податків і зборів). Вказана сума (результат додавання) складає 100% належного позивачу розрахунку при звільненні (В).

Сплаченою з затримкою сумою остаточного розрахунку є сума 28697,30 грн., яка нарахована на виконання судового рішення по справі № 420/1792/22.

Надалі слід обчислити, який відсоток (С, %) від загальної суми належного позивачу розрахунку при звільненні складає сплачена з затримкою сума 28697,30 грн. (С = 28697,30 грн. *100% / В).

Остаточно, для визначення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу (D), необхідно обчислену за правилами ПКМ № 100 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (А) помножити на відсоток (С, %), а саме: D = А * С.

Результат множення (D) є сумою середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу.

При цьому, з вказаної суми слід утримати належні до сплати податки і збори згідно вимог чинного законодавства.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи те, що позивачем визначено помилково початок періоду, за який слід нарахувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також те, що обчислена відповідно до наведеного судом вище алгоритму, із застосуванням принципу пропорційності, сума, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, є відмінною від суми, розрахованої згідно Постанови КМУ № 100, без урахування пропорційності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (адреса: в/ч НОМЕР_3 , м. Білгород-Дністровський, Одеська область, 67707, ) - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2020 року по день фактичного розрахунку, обчислене з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

У решті позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів