Справа № 420/6591/23
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6591/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_6 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі № 420/8037/21;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року розрахунку при звільненні з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі №420/8037/21;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі № 420/8037/21.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23.06.2018 № 376 позивача звільнено з військової служби у запас та наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03.08.2018 № 148 (військова частина НОМЕР_2 ) виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення.

Позивачем повідомлено, що Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року по справі № 420/926/21 його позов до Військової частини НОМЕР_4 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій щодо невиплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі за період з 01.01.2014р. по 28.02.2018р., зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, задоволено частково, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018р. відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 р., з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_4 нарахувати i виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 р., з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У свою чергу, Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2021 року по справі № 420/926/21: апеляційну скарги військової частини НОМЕР_4 залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_4 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. в повному обсязі та зобов`язання військової частини НОМЕР_4 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. з врахуванням базового місяця, січень 2008р;

ухвалено у цій частині постанову, якою визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_4 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. з урахуванням базового місяця, - січень 2008 р;

зобов`язано військову частину НОМЕР_4 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. з врахуванням базового місяця, - січень 2008 р., з урахуванням виплачених сум індексації;

в іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року залишено без змін.

Позивач вказав, що на виконання даного рішення суду 12.01.2023 року грошові кошти були перераховані на картковий рахунок Позивача, отже, 12.01.2023 року був проведений остаточний розрахунок з Позивачем.

Як зазначив позивач, 26.01.2023 року його представник звернувся до Відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 року по справі № 420/8037/21.

Проте, станом на 26.03.2023 року Відповідач відповіді на заяву Представника позивача від 26.01.2023 року не надав.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норму ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року розрахунку при звільненні з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі №420/8037/21, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 04.04.2023 року відкрито провадження по справі та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

17.04.2023 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач не згодний з позовними вимогами. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що позивач просить нарахувати середній заробіток відповідно до приписів статей 116, 117 КЗпП не за порушення порядку основної та додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат, інших виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні, а за середній заробіток, який йому був нарахований відповідно до рішення суду від 24 вересня 2021 року по справі № 420/8037/21 на підставі статей 116, 117 КЗпП, що не передбачено чинним законодавством. Крім того, статті 116, 117 КЗпП не передбачають повторне стягнення середнього заробітку за час затримки виплати середнього заробітку за рішенням суду.

18.04.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій у противагу твердженням відповідача зазначено, що судовий спір виник на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року по справі № 420/926/21 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2021 року по справі № 420/926/21. У відповіді звернуто увагу, що позивач не спирається в своїх вимогах на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі № 420/8037/21, а просить врахувати його при розгляді справи. При цьому, позивач зауважує, що вимоги стосовно повторного стягнення середнього заробітку за час затримки виплат не заявлено.

До суду 18.04.2023 року надійшла заява про зміну підстав позову, в якій представник позивача повідомив, що 15.04.2023 року отримав від Фінансово-економічного управління командування військово-морських сил Збройних Сил України відповідь на запит № 154/181/1-480 від 13.04.2023 р., відповідно до якої Відповідач фактично відмовив Позивачу у нарахуванні та виплаті середнього грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку.

На підставі викладеного, позивач просить суд (у редакції заяви про зміну предмету позову):

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) щодо проведення ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі № 420/8037/21;

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року розрахунку при звільненні з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі №420/8037/21;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) виплатити ОСОБА_1 його середне грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 РОКУ по 12.01.2023 poky, розрахунку середнього грошового 3 забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 по справі № 420/1803/20 та з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 по справі № 420/8037/21.

Ухвалою суду від 02.05.2023 року прийнято до провадження заяву представника позивача про зміну підстав позову (вх.№ЕС/3563/23 від 18.04.2023 року).

Ухвалою суду від 01.05.2023 року витребувано від Військової частини НОМЕР_7 довідку про середній заробіток ОСОБА_1 за останні два місяця до звільнення зі служби (з визначенням розміру середньоденного грошового забезпечення).

Ухвалою суду від 05.06.2023 року повторно витребувано з Військової частини НОМЕР_7 довідку про середній заробіток ОСОБА_1 за останні два місяця до звільнення зі служби (з визначенням розміру середньоденного грошового забезпечення) та зупинено провадження по справі № 420/6591/23 до одержання витребуваних документів.

Після надходження документів на виконання вказаної ухвали суду від 05.06.2023 року ухвалою суду від 09.08.2023 року провадження у справі №420/6501/23 було поновлено.

Ухвалою суду від 09.08.2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Військову частину НОМЕР_4 та встановлено третій особі 5-денний строк з дати отримання цієї ухвали для подання пояснень до позовної заяви або відзиву на позовну заяву.

Ухвала суду від 09.08.2023 року надіслана на електронну адресу Військової частини НОМЕР_4 15.08.2023 року.

Станом на час розгляду справи пояснень третьої особи щодо позову або відзиву на адміністративний позов до суду не надходило.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій - інвалідом війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_8 від 16.10.2020 року.

Наказом Міністра оборони України № 376 від 23 червня 2018 року (по особовому складу), відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті, звільнено з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) полковника ОСОБА_1 - начальника служби безпеки дорожнього руху Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Згідно витягу з наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №148 від 03 серпня 2018 року (по стройовій частині) полковника ОСОБА_1 - начальника служби безпеки дорожнього руху Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23 червня 2018 року №376 з військової служби у запас за пунктом "б" ч.6 (за станом здоров`я) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 03 серпня 2018 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси.

Вважаючи, що відповідачем не проведено з позивачем повного розрахунку при звільненні, останній оскаржував таку бездіяльність до суду.

Так, відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року по справі № 420/1803/20:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Як стверджують сторони, на виконання зазначеного рішення суду ОСОБА_1 виплачено середньомісячне грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 по 15.12.2019 в розмірі 281 721 грн. 62 коп.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року по справі № 420/8037/21:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року;

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 27.04.2021 року відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням раніше проведених Виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Доказів здійснення виплати на виконання рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року по справі № 420/8037/21 до суду не надано.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року по справі № 420/926/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018р. відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 р., з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_4 нарахувати i виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 р., з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року, з урахуванням вже виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У свою чергу, Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2021 року по справі № 420/926/21 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_4 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. в повному обсязі та зобов`язання військової частини НОМЕР_4 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. з врахуванням базового місяця, січень 2008р; ухвалено у цій частині постанову, якою визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_4 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. в рахуванням базового місяця, - січень 2008р; зобов`язано військову частину НОМЕР_4 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. з врахуванням базового місяця, - січень 2008р., з урахуванням виплачених сум індексації;

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року залишено без змін.

12.01.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року по справі № 420/926/21 відповідачем проведено виплату індексації грошового забезпечення у сумі 89 063,12 грн.

26.01.2023 року представник позивача звернувся до Відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 12.01.2023 року відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням раніше проведених виплат відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року по справі №420/1803/20 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 року по справі № 420/8037/21.

У відповідь на вказане звернення відповідач листом від 13.04.2023 року №154/181/1-480 повідомив, що правових підстав для застосування статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України до військовослужбовців щодо виплати середньомісячного заробітку не вбачається.

Відмова відповідача обґрунтована тим, що пунктом 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства. На виконання пункту 4 Порядку 1078 військовою частиною НОМЕР_4 нараховано ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату індексації у сумі 52564,32 грн. Кошти буде виплачено ОСОБА_1 у квітні 2023 року. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики від 24.07.2013 № 774/13/84-13 нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширюється на працівників, а не на військовослужбовців.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, вважаючи, що відповідачем індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 28.02.2018 року виплачена несвоєчасно, тобто не в день звільнення, у зв`язку з чим він має право на стягнення середнього заробітку за відповідний період затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Вказана правова позиція щодо застосування норм ст.ст. 116-117 КЗпП України неодноразово висловлювалась Верховним Судом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Що стосується застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 13.10.2021 у справі №580/1790/20, від 21.10.2021 року у справі №640/14764/20, від 26.01.2022 у справі №240/12167/20 та інших.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача стосовно того, що положення статей 116, 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини є помилковими.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає, що в силу вищенаведених законодавчих норм, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Судом встановлено, що при виключенні зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 (з 03.08.2018 року) позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 28.12.2018 року, що було предметом судового розгляду в адміністративній справі №420/926/21.

Отже, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановлено судом та підтверджується сторонами, 12.01.2023 року позивачу на картковий рахунок зараховано суму коштів у розмірі 89063,12 грн.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 12.01.2023 року.

Відтак, період затримки становить проміжок часу з 04.08.2018 року по 11.01.2023 року.

Водночас, суд вважає необхідним зазначити, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Щодо визначення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Статтею 27 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 8 вищеназваного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

В свою чергу, відповідно до пункту 7 "Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197) за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Вирішуючи цей спір, судом встановлено, що позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2018 року по 11.01.2023 року, у зв`язку з невиплатою йому при звільненні індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 28.02.2018 року.

Сума виплаченої на виконання судового рішення по справі №420/926/21 грошової допомоги становить 89063,12 грн.

Період затримки становить проміжок часу з 04.08.2018 року по 11.01.2023 року (1621 день).

При вирішенні питання щодо розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у справі №806/2473/18 (постанова від 30.10.2019).

Згідно наданої відповідачем інформації шодо розміру грошового забезпечення, яке було нараховано ОСОБА_1 за червень та липень 2018 року, грошове забезпечення (що враховується при обчисленні середнього заробітку, згідно Порядку №100) за останні два місяці перед звільненням становить:

Червень 2018 року - 17157,90 грн.;

Липень 2018 року - 17157,90 грн.

Кількість календарних днів за останні два місяці перед звільненням:

Червень 2018 року - 31 день;

Липень 2018 року - 30 днів.

Усього - 61 день.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 562,55 грн. (17157,90х2/61).

У свою чергу, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 911 893,55 грн. (562,55 грн. х 1621 днів).

Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 висловив правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Розрахунок істотності частки: 89063,12 грн. (це сума індексації грошового забезпечення, яка виплачена позивачу з порушенням термінів) / 911 893,55 грн. (це середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 9,76.

Отже, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 9,76 %.

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 9,76 %, становить: 562,55 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 9,76 % (істотна частка) х 1621 (кількість днів затримки) / 100 = 89000,81 грн.

На підставі викладеного, суд вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу з урахуванням принципів справедливості та співмірності становить 89000,81 грн.

Вказана правова позиція узгоджується також з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню таким чином:

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.08.2018 року по 11.01.2023 року;

стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2018 року по 11.01.2023 року у сумі 89000,81 грн.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач був звільнений від оплати судового збору, розподіл судових витрат на його користь не здійснюється. Доказів понесення інших судових витрат на дату ухвалення рішення позивачем не надано.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 122, 139, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.08.2018 року по 11.01.2023 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2018 року по 11.01.2023 року у сумі 89000,81 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук