Справа № 200/994/23
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 200/994/23

адміністративне провадження № К/990/27937/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду

Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу Янюка Владислава Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі №200/994/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - ГУ НП в Донецькій області) про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ГУ НП в Донецькій області, у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУ НП в Донецькій області від 15 лютого 2023 року № 70 о/с у частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції;

- поновити позивача на службі в поліції з 16 лютого 2023 року на посаді заступника начальника відділу поліції - начальника сектору кримінальної поліції відділу поліції № 4 Краматорського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області;

- стягнути на користь позивача заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 16 лютого 2023 року по день ухвалення судом рішення з розрахунку розміру середньоденної заробітної плати в сумі 632,19 грн.

Крім цього, позивач просив стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, а також допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2023 року, в задоволенні позову відмовлено.

11 серпня 2023 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Янюка Владислава Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі №200/994/23.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду, посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абзац другий пункту 4 частини другої статті 330 КАС України).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує, що судами попередніх інстанцій не враховані правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №819/744/16, від 28 травня 2020 року №664/242/19 та постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року у справі №354/316/14-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19).

Так, при встановленні доцільності посилання скаржником у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Так, у справі №819/744/16 предметом оскарження був наказ про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). При цьому касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо правомірності звільнення позивача до закінчення передбаченого законодавством строку попередження у дату, зазначену позивачем у рапорті про звільнення і погоджену уповноваженим органом. До того ж касаційний суд констатував, що підстави для застосування при вирішенні зазначеного спору норм трудового законодавства відсутні, оскільки спірні правовідносини щодо звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням повністю врегульовані спеціальним законодавством.

У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій також дійшли висновку про правомірність звільнення позивача за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ строку, оскільки таке прохання містилося у рапорті про звільнення. При цьому апеляційний суд відхилив посилання позивача на зазначений у статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) перелік поважних причин для звільнення за власним бажанням, обґрунтовуючи це тим, що якщо сторони не дійшли згоди про дату звільнення, то роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник при наявності поважних причин. Сторони ж у цій справі досягли згоди на звільнення з конкретної дати, оскільки волевиявлення позивача на звільнення з конкретної дати міститься у поданому ним рапорті, в свою чергу волевиявлення відповідача відображено у виданому керівником наказі про звільнення позивача.

Отож посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №819/744/16 є безпідставним.

У справі №664/242/19 предметом розгляду був наказ відповідача про звільнення позивачки з посади фармацевта за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Суди попередніх інстанцій, з висновками яких про часткове задоволення позову погодився касаційний суд, керувалися тим, що за змістом статті 38 КЗпП України працівник наділений правом розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні; вказаний двотижневий строк може бути зменшено лише за домовленістю сторін або за наявності підстав, що унеможливлюють продовження працівником роботи, які передбачені частиною першою вказаної статті КЗпП України. Водночас суди попередніх інстанцій, не установивши, що між сторонами було досягнуто домовленості про конкретну дату звільнення за власним бажанням, дійшли висновку, що при звільненні позивачки до закінчення двотижневого строку відповідачем не було дотримано приписів трудового законодавства.

У справі №354/316/14-ц предметом розгляду був наказ відповідача про звільнення позивачки з посади вчителя за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Задовольняючи позов частково, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, з яким погодився касаційний суд, про те, що у заяві про звільнення, датованій 25 лютого 2014 року, позивачка не зазначила строку, у який просить розірвати трудовий договір, тому підстави для її звільнення за власним бажанням з 25 лютого 2014 року були відсутні. До того ж суди установили, що позивачка у день звільнення звернулася до органів міліції та прокуратури із заявами щодо факту примушення всупереч її волі написати заяву про звільнення з роботи, а при ознайомленні з наказом про звільнення вона висловила свою незгоду з цим наказом, оскільки заява написана нею під тиском.

Натомість у цій справі суди попередніх інстанцій установили, що позивач із заявами про вчинення щодо нього протиправних дій не звертався.

З огляду на викладене Суд констатує, що правовідносини у цій справі та у справах №664/242/19, 354/316/14-ц не є подібними.

Відтак висновки Верховного Суду у справах №664/242/19, 354/316/14-ц ґрунтувалися на фактичних обставинах та відповідних їм правовідносинах, які сутнісно відрізняються від тих, які маємо у цій справі, що не дає підстави дійти висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а представник позивача обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Суд звертає увагу скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

Суд зазначає, що касаційна скарга не містить посилань на конкретний підпункт пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України із наведенням відповідних обґрунтувань.

Верховний Суд звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У контексті наведеного необхідно зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

При цьому такі недоліки касаційної скарги зумовлюють її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Янюка Владислава Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі №200/994/23 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЖ.М. Мельник-Томенко