Справа № 440/18749/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 р. Справа № 440/18749/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2023, (головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко) по справі № 440/18749/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо нерозгляду скарги від 9 серпня 2021 року;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області розглянути скаргу від 9 серпня 2021 року з наданням обґрунтованої відповіді по суті скарги.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022, яке набрало законної сили за наслідками апеляційного перегляду 13.10.2022 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо неналежного розгляду скарги ОСОБА_1 від 09.08.2021, зареєстрованої за № 44/П-392 від 12.08.2021.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 09.08.2021, зареєстровану за № 44/П-392 від 12.08.2021 з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

30.12.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України , в якій просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не

розгляду звернення позивача від 30.11.2022 щодо виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 у справі № 440/18749/21;

- вказати Головному управлінню Національної поліції в Полтавській області на такий спосіб вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, як обов`язок розглянути скарги позивача від 09.08.2021, зареєстрованої за №44/П-392 від 12.08.2021 з урахуванням висновків суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 заяву ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАС України - повернуто заявнику з підстав не надання документу про сплату судового збору чи доказів звільнення від його сплати та інформації про пред`явлення виконавчого листа до виконання та хід виконавчого провадження.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного висновку, просила її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята судом першої інстанції без дотримання положень Закону України «Про судовий збір», що призвело до ухвалення незаконного рішення про повернення заяви, поданої в порядку статті 383 КАС України.

Зазначає, що Законом № 3674-VI не передбачено вимоги щодо сплати судового збору за звернення із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду. Відтак, за відсутності законодавчо встановлених ставок судового збору за звернення до суду із такою заявою в порядку контролю за виконанням судового рішення, на позивача не поширюється обов`язок сплати судового збору за звернення до суду з такою заявою.

Просить врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.01.2020 по справі №440/207/19, від 21.04.2023 по справі № 480/8801/20, від 14.02.2018 по справі 2а/0470/2563/12 та від 16.10.2018 по справі 161/3466/16-а.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, докази по справі, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 року звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Виконання судового рішення, як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будьяких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільноправових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень (п. 40).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.

Статтею 372 КАС України визначений порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.

Відповідно до частин 2, 4 вказаної статті судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Частина 1 ст. 373 КАС України визначає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Аналіз наведеного вище вказує, що рішення суду в адміністративних справах може бути виконане добровільно, з моменту набрання рішенням законної сили, та примусово, після відкриття відповідного виконавчого провадження. При цьому, виконання судового рішення, у якому порядку воно б не відбувалось, є невід`ємною складовою права на судовий захист.

Процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль, підстави та порядок здійснення якого визначені зокрема статтею 383 КАС України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Частиною 2 статті 383 КАС України встановлено вимоги до поданої заяви. Зокрема, зазначено, що у такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Повертаючи заяву, подану в порядку статті 383 КАС України, суд першої інстанції виходив з порушення позивачем вимог п. 7,8 п. 9 ч. 2 ст. 383 КАС України, а саме ненадання інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання, інформації про хід виконавчого провадження та не сплатою судового збору.

Щодо висновків суду першої інстанції про відсутність в заяві інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформації про хід виконавчого провадження, як підставу для повернення заяви, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, ст. 383 КАС України встановлені вимоги до заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, зокрема, щодо необхідності зазначення інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та про хід виконавчого провадження.

Колегія суддів зазначає, що визначені вимоги до заяви, яка подається відповідно до статті 383 КАС України не є формальними вимогами, а навпаки є важливою інформацією, яка дає можливість суду визначити, чи не є передчасним звернення стягувача до суду з такою заявою, оскільки право на звернення до суду з заявою в порядку статті 383 КАС України виникає тільки після того, як виконавче провадження з примусового виконання рішення суду було відкрите і в ході примусового виконання вказаного рішення з`ясувалось, що воно не виконується відповідачем попри вчинення передбачених законодавством заходів, направлених на його примусове виконання.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено у постанові від 09.12.2021 в справі № 9901/235/20.

Так, у заяві від 30.12.2022, поданої в порядку ст. 383 КАС України, позивач зазначала, що двічі зверталась до суду за видачею виконавчого листа, проте останнього не отримала, чим була позбавлена звернутись до органів виконавчої служби для примусового виконання судового рішення.

З урахуванням наведеного, вважаючи, що відповідачем фактично не виконано судове рішення належним чином, ОСОБА_1 подала заяву без очікування виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження.

Отже, з огляду на викладене вище, позивачем в заяві, яка подана в порядку ст.383 КАС України, про визнання протиправними дій при виконанні рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 у справі № 440/18749/21 було зазначено інформацію, передбачену пунктами 7, 8 ч. 2 ст. 383 КАС України.

В свою чергу, суд першої інстанції не надав оцінки доводам викладеним в заяві, не перевірив наявність звернення позивача за отриманням виконавчого листа дійшов передчасних та необґрунтованих висновків про порушення позивачем вимог пунктів 7,8 ч. 2 ст. 383 КАС України.

Щодо висновків суду першої інстанції про несплату заявником судового збору як на підставу для повернення заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, заява подана позивачем в порядку статті 383 КАС України .

Колегія суддів зазначає, що вказані правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення у справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 540/606/20.

Заявник, подаючи заяву в порядку статті 383 КАС України, виходив з того, що відповідно до статті 4 Закону № 3674-VI звільнений від сплати судового збору за подання заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, про що і зазначив у поданій заяві.

Колегія суддів зазначає, що за змістом частин першої, другої статті 132 КАС України судовий збір входить до складу судових витрат, а його розмір та порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом №3674-VI.

Відповідно до статті 1 Закону № 3674-VI судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Об`єктами справляння судового збору є процесуальні дії, за які справляється судовий збір, встановлені у статті 3 Закону № 3674-VI. Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється (частина друга статті 3 цього Закону).

Статтею 4 Закону № 3674-VI установлює розміри ставок судового збору стосовно документів, за подання яких справляється судовий збір. При цьому розміри ставок судового збору залежать від характеристики об`єкта справляння - позовна заява, скарга чи інша заява (у деяких випадках - у поєднанні з характеристикою суб`єкта, який звертається до суду).

Однак, приписами статті 4 Закону № 3674-VI не передбачено ставки судового збору за звернення із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду.

Відтак, за відсутності законодавчо встановлених ставок судового збору за звернення до суду із зазначеною вище заявою, на позивача не поширюється обов`язок сплати судового збору.

Зазначені висновки суду узгоджуються із позицією щодо застосування статті 132 КАС України та статті 4 Закону №3674-VI, висловлену у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №2а/0470/2563/12, від 22 січня 2020 року та від 11 серпня 2021 року у справі №560/4364/19, від 05.05.2022 по справі №520/9769/19.

Колегія суддів зазначає, що особа, яка отримала на свою користь судове рішення, враховуючи конституційний принцип стосовно обов`язковості судового рішення, закріплений у пункті 9 частини першої статті 129-1 Основного Закону України звільняється від сплати судового збору за зверненням до суду з вимогою забезпечити виконання судового рішення (встановлення судового контролю), яке набрало законної сили, якщо законом прямо не встановлено обов`язок сплати такого збору.

Також суд зазначає, що одним зі складових елементів вимоги щодо ефективного правосуддя є обов`язковість виконання судового рішення, що виражається, головним чином, у тому, що державні органи зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio» (в силу своєї посади та визначених законом повноважень); виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним; для цього мають бути забезпечені необхідні кошти та чіткі правові норми, що визначають доступні ресурси, відповідальні органи та механізми повного виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що неправильне застосування судом першої інстанції статті 132 КАС України, статті 4 Закону №3674-VI та неврахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, призвело до безпідставного повернення заяви позивача, поданої в порядку статті 383 КАС України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень Закону №3674-VI знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.320 КАС України порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення передчасного та необґрунтованого рішення про повернення заявнику заяви про визнання протиправними дій при виконанні рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 у справі № 440/18749/21.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року підлягає скасуванню, а справа № 440/18749/21 направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 по справі № 440/18749/21 - скасувати.

Адміністративну справу № 440/18749/21 направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова