Справа № 320/17900/23
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2023-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.08.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Управління стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

18.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 25 від 06.03.2023, прийняте начальником Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Ігорем Семиногом, та затверджене заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Дмитром Петровим, про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення № 25 від 06.03.2023 про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого 06.03.2023 заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дмитром Петровим, - протягом 2 (двох) робочих днів з дня набрання законної сили рішенням суду по даній справі;

- визнати протиправними дії службових осіб Управління стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо надсилання до Державної міграційної служби України подання від 02.03.2023 №1144/55/109/01-2023 «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання та заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки» громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18.05.2023 до суду першої інстанції з позовом також звернувся ОСОБА_3 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 27 від 06.03.2023 про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки громадянину Грузії ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , затверджене 06.03.2023 заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дмитром Петровим;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення № 27 від 06.03.2023 про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки громадянину ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого 06.03.2023 заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дмитром Петровим, - протягом 2 (двох) робочих днів з дня набрання законної сили рішенням суду по даній справі;

- визнати протиправними дії службових осіб Управління стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо надсилання до Державної міграційної служби України подання від 02.03.2023 №1143/55/109/01-2023 стосовно прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18.05.2023 до суду першої інстанції з позовом також звернулася ОСОБА_2 , в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 06.03.2023 про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки громадянці Грузії ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , затверджене 06.03.2023 заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дмитром Петровим;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 06.03.2023 про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки громадянці Грузії ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , затвердженого 06.03.2023 заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дмитром Петровим, - протягом 2 (двох) робочих днів з дня набрання законної сили рішенням суду по даній справі;

- визнати протиправними дії службових осіб Управління стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо надсилання до Державної міграційної служби України подання від 02.03.2023 №1145/55/109/01-2023 стосовно прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну громадянці Грузії ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 об`єднано в одне провадження адміністративні справи № 320/17900/23, № 320/17896/23 та № 320/17898/23; об`єднаній справі присвоєно єдиний унікальний номер - № 320/17900/23.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.08.2023 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просять змінити описову та резолютивну частини оскаржуваного рішення, доповнивши його висновками щодо умисного вчинення службовими особами Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області та Управління стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України дій, що свідчать про вчинення останніми службовими особами правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Управлінням стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України направлено на ім`я начальника Центрального міжрегіонального управлінням ДМС у м. Києві та Київській області подання «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки» відносно громадян Грузії від 02.03.2023 №1144/55/109/01-2023 - ОСОБА_1 , від 02.03.2023 №1143/55/109/01-2023 - ОСОБА_3 , від 02.03.2023 №1145/55/109/01-2023 - ОСОБА_2 , в яких викладено прохання про заборону в`їзду на територію України на 3 роки.

06.03.2022 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області на підставі подань Управління стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України громадянам Грузії:

- на підставі подання від 02.03.2023 №1144/55/109/01-2023 - № 25 відносно ОСОБА_1 ;

- на підставі подання від 02.03.2023 №1143/55/109/01-2023 - № 27 відносно ОСОБА_3 ;

- на підставі подання від 02.03.2023 №1145/55/109/01-2023 - № 24 відносно ОСОБА_2 .

Зазначені рішення були прийняті на підставі Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за №25/24802, пунктів 1, 2 частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та у зв`язку з встановленням Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України того, що громадяни Грузії ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 становлять загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні з огляду на наступне:

- в ході отриманої оперативної інформації, встановлено, що вказані громадяни Грузії прибули в Україну з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацією масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України;

- з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що вказані громадяни Грузії мають намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планують створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Таким чином, вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізацію в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Позивачі, не погоджуючись з діями відповідача-2 щодо складання подань «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки» та з рішеннями відповідача-1 від 06.03.2023 № 25, № 27, № 24, звернулися з відповідним позовом до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що законодавством визначено вичерпний перелік підстав заборони іноземцю в`їзду в Україну, однак аналіз наявних у матеріалах справи подань свідчить, що останні не містять викладу обставин та обґрунтованих підтверджених належними доказами фактів, що стали підставою для їх складання, а тому позовні вимоги з огляду на наявність у позивачів права на постійне проживання в Україні та здійснення ними господарської діяльності на території України, а також встановлення рішенням суду у справі №640/13633/22 фактів протиправності рішень про заборону в`їзду позивача за аналогічних обставин, є такими, що підлягають задоволенню.

Апелянти у своїй скарзі зазначають, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, адже у судовому рішенні не містяться будь-які висновки щодо дій відповідачів, пов`язаних з неналежним виконанням рішення суду у справі №640/13633/22.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме щодо незазначення судом першої інстанції висновків щодо умисного вчинення службовими особами Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області та Управління стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України дій, що свідчать про вчинення останніми службовими особами правопорушення.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Частиною 1 статті 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до п. 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за №25/24802 (далі - Інструкції №1235), рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Підпунктом «б» пункту 4 вказаної Інструкції закріплено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Пунктом 5 Інструкції №1235 передбачено, що після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Згідно п. 6 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Таким чином, як зазначено судом першої інстанції, частиною 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено вичерпний перелік підстав за наявності яких в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в`їзд в Україну може бути заборонено в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю та якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається ДМС та її територіальними органами, зокрема, за обґрунтованим зверненням підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Як було встановлено раніше, рішення від 06.03.2023 № 25, № 27, № 24 відносно позивачів були прийняті на підстав подань відповідача-2 від 02.03.2023 №1144/55/109/01-2023 ( ОСОБА_1 ); 02.03.2023 №1143/55/109/01-2023 ( ОСОБА_3 ); №1145/55/109/01-2023 ( ОСОБА_2 ).

Указані подання сформовано відповідачем-2 на направлено відповідачу-1 у зв`язку з встановленням відповідно до пункту 1 статті 1, пунктів 1, 2, 3 статті 2, підпунктів 1, 2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» та Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2020 №1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави наступного:

- в ході отриманої оперативної інформації, встановлено, що позивачі прибули в Україну з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України;

- з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що позивачі мають намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планують створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Таким чином, вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізації в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Пунктами 1, 2, 3 частини 1 статті 2 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності.

Частиною 1 статті 3 вказаного Закону встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення.

З аналізу подань від 02.03.2023 №1144/55/109/01-2023 ( ОСОБА_1 ); від 02.03.2023 №1143/55/109/01-2023 ( ОСОБА_3 ); від 02.03.2023 №1145/55/109/01-2023 ( ОСОБА_2 ) судом першої інстанції встановлено, що вони не містять викладу обставин, які стали підставами для висновку про те, що позивачі хочуть повернутися на територію України з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організації масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України чи мають намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планують створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій.

Судом першої інстанції підкреслено, що у зазначених поданнях вказано на те, що відповідна інформація отримана в ході отримання оперативної інформації та проведення оперативно-розшукової діяльності. Водночас, як зауважено Київським окружним адміністративним судом, у будь-якому разі отримана інформація мала бути перевірена відповідачем-2 та висновки щодо ймовірності вчинення позивачами дій, які становлять загрозу громадському порядку, охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, мають базуватися на певних фактах існування яких має бути підтверджене належними доказами.

При вирішенні цього спору суд першої інстанції поряд з іншим звернув увагу на той факт, що позивачі з 2012 року проживають на території України та у встановленому законодавством порядку отримали посвідки на постійне проживання на території України.

Так, зокрема, ОСОБА_3 згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 10.11.2020 №431 за відомостями виконавчого комітету Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з 13.06.2018 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_3 у 2019 році отримав посвідку на постійне проживання на території України (№ НОМЕР_1 від 15.11.2019). А з 13.08.2012 зареєстрований платником податків на території України - реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 . Має унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі України - 739.

ОСОБА_1 у 2016 році отримав посвідку на постійне проживання на території України (№ НОМЕР_3 від 02.06.2016). З 21.12.2018 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також, з 08.12.2016 є платником податків на території України - реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_4 .

ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_2 01.11.2016 отримала посвідку на постійне проживання на території України (№ НОМЕР_5 ).

Отже, за висновками суду першої інстанції, вказані вище обставини та факти свідчать про те, що позивачі тривалий час постійно проживають та на законних підставах перебувають на території України, не порушують жодних вимог законодавства.

При цьому, як зазначено судом першої інстанції, і в матеріалах справи, так і в поданнях від 02.03.2023 №1144/55/109/01-2023 ( ОСОБА_1 ); від 02.03.2023 №1143/55/109/01-2023 ( ОСОБА_3 ); від 02.03.2023 №1145/55/109/01-2023 ( ОСОБА_2 ) відсутня будь-яка інформація щодо порушення позивачами вимог законодавства України.

З огляду на викладене, враховуючи те, що у згаданих поданнях не зазначено на підставі яких саме обставин було встановлено факт того, що позивачі бажають в`їхати на територію України з метою вчинення дій, які становлять загрозу громадському порядку, охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні та відповідно не наведено доказів, які підтверджують їх наявність, а також те, що відсутні докази на підтвердження наявності у позивачів мети вчинення відповідних дій, Київський окружний адміністративний суд прийшов до висновку про те, що відповідачем-2 з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2, ст. 77 КАС України не доведено наявність підстав для надсилання відповідачу 1 вказаних подань.

Указане, за висновками суду першої інстанції, є підставою для визнання протиправними дій службових осіб відповідача-2 щодо надсилання до Державної міграційної служби України подань від 02.03.2023 №1144/55/109/01-2023 ( ОСОБА_1 ); від 02.03.2023 №1143/55/109/01-2023 ( ОСОБА_3 ); від 02.03.2023 №1145/55/109/01-2023 ( ОСОБА_2 ).

Крім того, оскільки єдиними підставами оскаржуваних рішень від 06.03.2023 № 25, № 27, № 24 стали згадані подання від 02.03.2023 №1144/55/109/01-2023 ( ОСОБА_1 ); від 02.03.2023 №1143/55/109/01-2023 ( ОСОБА_3 ); від 02.03.2023 №1145/55/109/01-2023 ( ОСОБА_2 ), то суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування рішень від 06.03.2023 № 25, № 27, № 24, прийнятих виключно на підставі вказаних подань.

Відповідно до пункту 8 Інструкції №1235 ДМС або її територіальний орган, який готував рішення про заборону в`їзду в Україну особі, у триденний строк надсилає засвідчену копію такого рішення разом з дорученням щодо заборони в`їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України, розташованого: вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601, оформленого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року № 280 «Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

З огляду на зазначене, враховуючи те, що рішення від 06.03.2023 № 25, № 27, № 24 щодо заборони в`їзду в Україну позивачів були надіслані до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України та інформація про них була внесена до відповідних інформаційних систем, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність для повного та ефективного захисту та поновлення прав позивачів зобов`язати відповідача-1 письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України (Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України) про скасування оскаржуваних рішень протягом 2 робочих днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Крім іншого, судом першої інстанції зауважено, що позивачі вже звертались до суду зі схожими позовними вимогами, у зв`язку з тим, що відповідачем-1 вже виносились аналогічні рішення з тотожних підстав.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2022 у справі №640/13633/22, яке набрало законної сили 23.12.2022, задоволено повністю адміністративний позов громадян Грузії ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ), Управління стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, ) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

У цьому рішенні суду зазначено, що: «Рішення від 15.06.2022 № 76, № 77, № 78, № 79 відносно позивачів були прийняті на підставі подань відповідача 2 від 15.06.2022 № 1153/55/109/01-2022 ( ОСОБА_2 ), від 26.05.2022 № 923/55/109/01-2022 ( ОСОБА_7 ), від 15.06.2022 № 1151/55/109/01-2022 ( ОСОБА_1 ) від 15.06.2022 № 1152/55/109/01-2022 ( ОСОБА_3 ).

Відповідні подання сформовано відповідачем 2 (Управлінням стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України) та направлено відповідачу 1 у зв`язку з встановленням відповідно до пункту 1 статті 1, пунктів 1, 2, 3 статті 2, підпунктів 1, 2 пункту 1 статті 23 Закону України "Про національну поліцію" та Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2020 № 1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави наступного:

- в ході отриманої оперативної інформації, встановлено, що позивачі прибули в Україну з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України;

- з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що позивачі мають намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планують створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Таким чином, вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізації в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.».

Тобто, за висновками суду першої інстанції, відповідачем-2 були подані аналогічні за змістом, як і в цій справі, подання відносно позивачів, на підставі яких були прийнятті відповідачем-1, також аналогічні за змістом, як і в цій справі, рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки громадянам Грузії ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які вже були судовим рішенням скасовані та визнанні протиправними.

Такі обставини, за твердженням Київського окружного адміністративного суду, через призму Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішень Європейського суду з прав людини у справі «Suominen v. Finland» №37801/97 від 01.07.2003 та у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, свідчать про те, що оскаржувані у цій справі індивідуальні акти суб`єктів владних повноважень прийняті недобросовісно, нерозсудливо та не на підставі належних, достатніх, а також тих, які одержані з дотриманням закону, доказів.

Як вже було зазначено вище, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга позивачів не ставить під сумнів правильність висновків і мотивів суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а її зміст свідчить про те, що її подання спрямоване на доповнення описової та резолютивної частин оскаржуваного судового рішення в частині висновків щодо умисного вчинення службовими особами відповідачів дій, що свідчать про вчинення службового правопорушення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як було встановлено вище, Київський окружний адміністративний суд при прийнятті рішення взяв до уваги мотиви та висновки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2022 у справі № 640/13633/22, яке набрало законної сили, та врахував їх при вирішені питання щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог. Відтак, посилання апелянтів на їх неналежну оцінку судом першої інстанції є безпідставним.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував несвоєчасне виконання відповідачем-1 рішення суду у справі № 640/13633/22, а також безпідставне чергове порушення відповідачами прав позивачів, що зумовило необхідність повторного звернення до суду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Положеннями ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

Крім того, приписами ч. 1 ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

У постанові від 29.07.2021 у справі № 460/350/19 Верховний Суд підкреслив, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Таким чином, не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Таким чином, перевірка дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, здійснюється у межах інституту судового контролю за виконанням рішення (ст. ст. 382, 383 КАС України) і перебуває поза межами повноважень адміністративного суду при розгляді справи з іншим предметом. А тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не було надано належної оцінки діям відповідача-1 щодо несвоєчасного виконання рішення суду в іншій справі є необґрунтованими.

З приводу аргументів представника позивачів про те, що неврахування відповідачами змісту рішення суду у справі № 640/13633/22 зумовило виникнення у позивачів необхідності вдруге звертатися до суду із позовом про скасування рішень, прийнятих з аналогічних скасованим підстав, і такі обставини були залишені без належного реагування суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, судова колегія зауважує таке.

Як вже було підкреслено вище, мотиви та висновки рішення у справі №640/13633/22 були враховані судом першої інстанції при розгляді цієї справи. У свою чергу, захист порушених прав позивачів та ефективне їх поновлення, як свідчить зміст рішення суду, що є предметом апеляційного перегляду, забезпечено Київським окружним адміністративним судом у цій справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, згідно ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Викладене з урахуванням заявлених позивачами позовних вимог та обсягу їх задоволення судом першої інстанції не дає можливості погодитися з позицією апелянтів про те, що в оскаржуваному судовому рішенні судом не обрано ефективний спосіб захисту порушених прав.

Посилання представника позивачів стосовно умисного вчинення службовими особами Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області та Управління стратегічних розслідувань у Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України дій, що свідчать про вчинення службовими особами останніх правопорушення, колегія суддів вважає необґрунтованими та не бере до уваги, оскільки відповідачі під час вчинення дій (прийняття спірних подань та рішень) діяли в межах повноважень, що визначені законами України. Більше того, позивачі, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, не надали доказів, що такі дії вчинено умисно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить жодних обґрунтувань та/або посилань скаржників на незаконність рішення суду першої інстанції. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача також не містить.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянти не надали до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.08.2023- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 31.08.2023.