Справа № 600/3118/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/3118/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Бошкової П.М., представника позивача Рожок Л.П. та представника відповідача Смотр Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність Чернівецької міської ради та зобов`язати Чернівецьку міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду під існуючим приміщенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, орієнтовним розміром 0,0040 гектарів за адресою АДРЕСА_1 , згідно заяви (клопотання) від 03.08.2022 року №Ш-2604/0-24/01.

Ухвалою суду від 22 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 18 серпня 2023 року призначено розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 29 серпня 2023 року о 09 год. 00 хв.

Згідно змісту поданих позивачем заяви по суті справи та наданих у судовому засіданні пояснень, в обґрунтування позову вказано, що відповідачем усупереч положенням частини третьої статті 123 Земельного кодексу України не вирішено поставлене позивачем у заяві від 03.08.2022 року №Ш-2604/0-24/01 питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду під існуючим приміщенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, орієнтовним розміром 0,0040 гектарів за адресою АДРЕСА_1 . Зазначено, що триваючий період розгляду звернення порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 , якому вказана земельна ділянка необхідна для обслуговування нежитлового приміщення, а не прийняття рішення у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є невмотивованим та протиправним.

Відповідно до поданих відповідачем заяв по суті справи та наданих у судовому засіданні пояснень, заявлені позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, адже Чернівецькою міською радою не допущено бездіяльності в питанні надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду під існуючим приміщенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, орієнтовним розміром 0,0040 гектарів за адресою АДРЕСА_1 . При цьому вказано, що Чернівецькою міською радою 15 грудня 2022 року було знято на доопрацювання проєкт рішення щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні звернення від 03.08.2022 року №Ш-2604/0-24/01, а розгляд поставленого позивачем питання можливий після надання відповідних пропозиції постійною комісією Чернівецької міської ради VIII скликання з вивчення питань, які за рішенням міської ради були зняті на доопрацювання. Також в обґрунтування недопущення оскаржуваної бездіяльності відповідач посилався на норми постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №165 «Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру». Вказувалось відповідачем і про розгляд Господарським судом Чернівецької області справи №926/296/23 за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, а також про те, що відсутність документа щодо введення в експлуатацію спірної споруди свідчить про незаконність державної реєстрації права власності на неї, що не має правового значення.

Заслухавши осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.06.2022 року, зареєстрованого за №1501, ОСОБА_1 придбав у ТзОВ «Оха-Сервіс» нежитлові приміщення, загальною площею 138,10 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

02 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради із заявою (зареєстрована 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01) у якій вказав, що після придбання нежитлового приміщення виявилося, що частина існуючого приміщення розміщена на земельній ділянці, на яку відсутній документ на земельну ділянку. Тому ОСОБА_1 просив додатково надати в оренду земельну ділянку площею 0,004 га за адресою АДРЕСА_1 в оренду терміном на 20 років для обслуговування існуючого нежитлового приміщення.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів та визнавалося відповідачем у судовому засіданні, вказана заява була розцінена як заява про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду під існуючим приміщенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, орієнтовним розміром 0,0040 га за адресою АДРЕСА_1 .

Департаментом урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради був розроблений та поданий на сесію міської ради проєкт рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні звернення від 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01 стосовно надання дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0040 га в оренду на 5 (п`ять) років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) (для обслуговування кафе-магазину), у зв`язку з відсутністю нежитлових приміщень №6-8 у правовстановлюючих документах на нерухоме майно.

Згідно витягу із рішення Чернівецької міської ради 27 сесії VIII скликання від 15 грудня 2022 року №1002 (пункт 7) знято на доопрацювання пункту 7 проєкту рішення щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні звернення від 03.08.2022 року за №Ш-2604/0-24/01 стосовно надання дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0040 га в оренду на 5 (п`ять) років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) (для обслуговування кафе-магазину).

08 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради із заявою, у якій вказав про допущення технічної помилки у проєкті рішення про відмову у задоволенні звернення від 03.08.2022 року за №Ш-2604/0-24/01 та про допущення такої нотаріусом при складанні договору купівлі-продажу нерухомого майна в нумерації приміщень згідно інвентаризації. При цьому ОСОБА_1 повторно надано копії документів (договір купівлі-продажу нерухомого майна, витяг з ДРРП та технічний паспорт з ідентифікатором) і висловлено прохання повторно винести на розгляд сесії Чернівецької міської ради звернення щодо надання дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0040 га в оренду на 5 (п`ять) років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) (для обслуговування кафе-магазину), на якій перебуває майно, яке належить йому на праві приватної власності.

Листом від 14 лютого 2023 року №Ш-505/0-24/01 Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, розглянувши звернення ОСОБА_1 , повідомив його, що розгляд поставленого ним питання можливий після надання відповідних пропозицій постійною комісією Чернівецької міської ради VIII скликання з вивчення питань, які за рішенням міської ради були зняті на доопрацювання.

Крім цього, в матеріалів справи наявна довідка вих.№13/01-16 від 15.02.2023 року приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Куніциної І.Є., у якій вказано про виправлення помилки у договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 15.06.2022 року №1501 щодо переліку майна: замість приміщень « 6-1-6-7» зазначено « 6-1-6-8».

Згідно листа від 08 травня 2023 року №Р-1660/0-24/01 Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, наданого на адвокатський запит, повідомлено, що станом на 08 травня 2023 року постійно діючою комісією з вивчення питань, які зняті з розгляду міської ради VIII скликання на доопрацювання, не надано пропозицій щодо звернення ОСОБА_1 з приводу надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,0040га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

За таких обставин ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, варто зазначити таке.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно статей 2 та 3 Земельного кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до приписів частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно положень частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Відповідно до абзаців 1 та 2 частини другої статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Абзацом 1 частини третьої статті 123 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Згідно частин другої та третьої статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Аналізуючи зміст наведених норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування з приводу надання їм у користування (оренду) земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є одним з етапів для прийняття компетентним органом рішення про надання земельної ділянки у користування (оренду). При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у користування (оренду), оскільки вказаний процес є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. Законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 123 Земельного кодексу України. Водночас законом встановлено і строк (один місяць), протягом якого орган місцевого самоврядування повинен за заявою особи прийняти рішення або про надання дозволу на розробку проекту землеустрою або рішення про відмову у наданні такого дозволу.

Указане відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування аналогічних норм Земельного кодексу України (зокрема, постанови від 08 вересня 2020 року у справі №812/1450/17, від 02 липня 2020 року №825/2228/18), яку суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зі встановлених судом обставин справи вбачається, що за заявою позивача від 02 серпня 2022 року (зареєстрована 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01) щодо надання йому в оренду земельної ділянки площею 0,004 га за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування існуючого нежитлового приміщення, яка відповідачем була розцінена як заява про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду під існуючим приміщенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, орієнтовним розміром 0,0040 га за адресою АДРЕСА_1 , Чернівецькою міською радою у місячний строк не було прийнято одного з двох указаних вище рішень, тобто ані рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, ані рішення про відмову у наданні такого дозволу.

Отже, фактично, поставлене позивачем питання органом місцевого самоврядування не розглянуто.

Враховуючи викладене, суд погоджується з твердженнями позивача про допущення відповідачем бездіяльності щодо не розгляду його заяви від 02 серпня 2022 року (зареєстрована 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01) та неприйняття рішення у визначений частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України строк.

Суд зауважує, що особливістю адміністративного судочинства, порівняно з іншими видами судочинства, є обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Однак відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено суду правомірності оскаржуваної позивачем бездіяльності.

У ході судового розгляду справи відповідачем не наведено обґрунтованих доводів (відповідно, не надано належних доказів) щодо розгляду поставленого позивачем у заяві від 02 серпня 2022 року (зареєстрована 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01) питання лише на сесії міської ради 15 грудня 2022 року, тобто лише через чотири місяці після подання позивачем указаної заяви, в той час як згідно приписів частини третьої статті 123 Земельного кодексу України орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Не наведено відповідачем і обґрунтованих доводів (відповідно, не надано належних доказів) неможливості розглянути поставлене позивачем питання та прийняти рішення про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою або ж рішення про відмову у наданні такого дозволу після зняття 15 грудня 2022 року на доопрацювання підготовленого проєкту рішення за заявою ОСОБА_1 від 02 серпня 2022 року (зареєстрована 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01).

Стосовно тверджень відповідача про те, що розгляд поставленого позивачем питання можливий після надання відповідних пропозицій постійною комісією Чернівецької міської ради VIII скликання з вивчення питань, які за рішенням міської ради були зняті на доопрацювання, то такі суд оцінює критично, адже відповідачем у ході судового розгляду справи не було надано обґрунтованих пояснень та не надано жодних доказів неможливості подання указаною комісією пропозицій в питанні надання ОСОБА_1 дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0040 га.

Посилання відповідача в обґрунтування недопущення оскаржуваної бездіяльності на норми Закону України «Про адміністративні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №165 «Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру» є безпідставними, оскільки вказані нормативно-правові акти не підлягають застосуванню до спірних відносин, які врегулюванні нормами Земельного кодексу України, зокрема, статтею 123 Земельного кодексу України.

Щодо тверджень відповідача про обставини розгляду Господарським судом Чернівецької області справи №926/296/23 за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, а також про те, що відсутність документа щодо введення в експлуатацію спірної споруди свідчить про незаконність державної реєстрації права власності на неї, то такі суд відхиляє як такі, що не мають значення для правильного вирішення цього спору в межах предмету позову. До того ж, відповідачем на підтвердження викладених обставин не надано належних та достовірних доказів, в тому числі і судових рішень у справі №926/296/23.

Вказані у відзиві та запереченнях обставини не спростовують доводів позову про недотримання органом місцевого самоврядування строку, передбаченого частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України, та про неприйняття відповідачем жодного рішення у відносинах між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 за його заявою від 02 серпня 2022 року (зареєстрована 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01).

Отже, позовні вимоги в частині оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Щодо належного способу захисту права позивача, порушеного у межах спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права.

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", зазначив, що із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 17.07.2008 у справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема, через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У рішенні по справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988 ЄСПЛ дійшов висновку, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia пунктом 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави. Втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії"2, п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п.36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Верховний Суд у постанові від 18.10.2018 у справі №815/1048/16 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до пункту 4 частини другої статі 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З огляду на наведене суд вважає, що для належного захисту прав позивача у межах спірних правовідносин необхідно визнати оскаржувану бездіяльність Чернівецької міської ради протиправною та зобов`язати її розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 серпня 2022 року, зареєстровану 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01, і прийняти рішення з питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду під існуючим приміщенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, орієнтовним розміром 0,0040 га за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому варто зазначити, що оскільки у даному випадку відповідачем у встановлений законом строк та спосіб взагалі не було прийнято жодного із указаних вище можливих рішень, то позовна вимога про зобов`язання Чернівецьку міську раду прийняти рішення саме про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду під існуючим приміщенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, орієнтовним розміром 0,0040 гектарів за адресою АДРЕСА_1 , згідно заяви (клопотання) від 03.08.2022 року №Ш-2604/0-24/01, є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

До того ж, завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, суд не вбачає правових підстав для втручання в діяльність органу місцевого самоврядування шляхом підміни його виключної функції через зобов`язання прийняти певне конкретне рішення.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Натомість доводи відповідача є безпідставними й необґрунтованими, вони не спростовують доводів позову й не свідчать про законність оскаржуваної бездіяльності.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої названої статті при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 536 грн 80 коп. (1073 грн 60 коп./2).

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Чернівецької міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 02 серпня 2022 року, зареєстровану 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01, та не прийняття рішення з питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду під існуючим приміщенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, орієнтовним розміром 0,0040 га за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Чернівецьку міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 серпня 2022 року, зареєстровану 03 серпня 2022 року за №Ш-2604/0-24/01, та прийняти рішення з питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду під існуючим приміщенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, орієнтовним розміром 0,0040 га за адресою АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536 грн 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 30.08.2023.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), відповідач Чернівецька міська рада (58002, м. Чернівці, Центральна площа, 1, ).

Суддя О.П. Лелюк