Справа № 400/5030/23
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2023-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2023 р. № 400/5030/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:керівника Баштанської окружної прокуратури, провулок Пожежний, 3, м. Баштанка, Баштанський район, Миколаївська область, 56101,

до відповідача:Березнегуватської селищної ради Баштанського району Миколаївської області, Соборно-Миколаївська площа, 10, смт Березнегувате, Баштанський район, Миколаївська область, 56203,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:Служба у справах дітей Березнегуватської селищної ради, Соборно-Миколаївська площа, 10, смт Березнегувате, Баштанський район, Миколаївська область, 56203,

про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05 травня 2023 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява керівника Баштанської окружної прокуратури (далі позивач) в інтересах держави до Березнегуватської селищної ради Баштанського району Миколаївської області (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо приведення штатної чисельності Служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради відповідно до нормативів, установлених частиною шостою статті 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», зобов`язавши Березнегуватську селищну раду вчинити дії, спрямовані на приведення штатної чисельності Служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради відповідно до нормативів, установлених зазначеним Законом, а саме визначивши штатну чисельність Служби у справах дітей в кількості 4 штатні одиниці.

Підставою позову позивач вказує те, що на території Березнегуватської селищної ради станом на 20.04.2023 зареєстровано 3097 дітей, а тому відповідно до статті 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» штатна чисельність працівників служби у справах дітей відповідача повинна становити не менше 4 штатних одиниць, але натомість вона становить 2. Така ситуація, на переконання позивача, створює загрозу порушення суспільних інтересів та інтересів держави у сфері охорони дитинства щодо реалізації в повному обсязі завдань і заходів державної політики з питань соціально-правового захисту дітей, які мешкають на території Березнегуватської територіальної громади.

У відзиві на позовну заяву від 25.05.2023 № 1305/06-18 (а.с. 93-95) відповідач заперечив проти позову і просив відмовити в його задоволенні у повному обсязі. Відзив умотивовано тим, що на території громади фактично проживає 2461 дитина. Враховуючи ситуацію, яка відбувається на території громади, пов`язаної із можливим проведенням бойових дій на її території, у зв`язку із збереженням життя та здоров`я дітей, їх кількість на території громади може зменшуватись. Дане питання, на переконання відповідача, необхідно вирішувати після завершення воєнного стану в Україні, так як демографічна ситуація на території громади буде змінюватися.

У відповіді на відзив від 05.06.2023 (а.с. 102-105) позивач підтримав свої позовні вимоги, закцентувавши увагу на тому, що в умовах соціально-економічних перетворень та ведення на території України військових дій проблема захисту прав дітей набувають особливої гостроти. Наразі суттєве значення має питання ефективного функціонування служб у справах дітей із достатньою кількістю працівників для повноцінного виконання своїх обов`язків, адже зареєстровані на території громади діти будь-який час можуть повернутися до громади і саме в цей час можуть потребувати невідкладного соціального захисту.

10.05.2023 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі, про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), а також про залучення до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Службу у справах дітей Березнегуватської селищної ради.

Відповідач правом на подачу заперечень, а третя особа пояснень не скористалися.

З огляду на вищезазначене, керуючись частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд вирішив справу за наявними матеріалами.

У зв`язку з тим, що розгляд справи проводився у письмовому провадженні, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши заяви по суті, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Відповідно до пункту 1 рішення Березнегуватської селищної ради від 15.12.2021 № 2 «Про утворення Служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради» з 01.02.2022 утворено юридичну особу Службу у справах дітей Березнегуватської селищної ради (а.с. 31-44).

Цим же рішенням затверджено Положення про службу у справах дітей Березнегуватської селищної ради (пункт 2) (а.с. 33-43) і структуру та штатну чисельність її працівників (пункт 3), а саме у кількості 2 штатні одиниці (а.с. 44).

З 01.02.2022 Служба у справах дітей Березнегуватської селищної ради зареєстровано як юридичну особу, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 02.02.2022 № 51 (а.с. 71).

Згідно з підпунктом 2.6 пункту 2 розділу І Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, Березнегуватська селищна територіальна громада віднесена до громад, на території якої велися активні бойові дії з 21.03.2022 по 11.11.2022.

У листі Березнегуватської селищної ради від 20.04.2023 № 924/06-18 (а.с. 28-30), адресованому Баштанській окружній прокуратурі, зазначено, що станом «на 20.04.2023 р. в громаді зареєстровано 3097 дітей, фактично проживає 2461, оскільки більшість родин з дітьми виїхали за межі території Березнегуватської селищної ради у зв`язку із збереженням життя та здоров`я дітей, оскільки на території громади проводились постійні бойові дії (обстріли) у період з березня-листопад 2022 року.»

Враховуючи, що на території Березнегуватської селищної територіальної громади зареєстровано 3097 дітей, на переконання позивача, штатна чисельність Служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради повинна становити не менше 4 одиниць. Проте, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача вона становить лише 2 штатні одиниці, що слугувало підставою для звернення позивача із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор вправі представляти інтереси громадянина або держави в суді, представництво яких полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Конституція України та закони України не встановлюють чіткого переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначають оціночні критерії, орієнтири й умови, коли таке представництво є можливим. Здійснювати захист інтересів держави в адміністративному суді прокурор може винятково за умови, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Разом з тим, в адміністративному процесі прокурор набуває статусу позивача в разі, якщо певними діями, рішеннями чи бездіяльністю порушено інтерес держави у публічних правовідносинах, а орган, який уповноважений реалізовувати або захищати такий інтерес, відсутній або в силу закону не наділений повноваженнями самостійно звертатися до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16 зіслалася на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, згідно з яким за змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Таким чином, таке представництво:

по-перше, може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

по-друге, прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах;

по-третє, прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі невчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», навівши відповідне обґрунтування цього.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор в обґрунтування підстав звернення до суду з позовом вказує на те, що невиконання відповідачем чинних норм законодавства, призводить до порушення інтересів держави, в частині гарантування забезпечення належного захисту прав дітей.

Тобто, як зазначає позивач, прокурор звертається до суду з цим позовом на захист інтересів держави, яка відповідно до міжнародних норм, вимог статей 46 і 52 Конституції України та прийнятих на її основі інших нормативно-правових актів, гарантує, забезпечує та охороняє права і свободи дітей, у тому числі соціально вразливих категорій, а саме: дітей-сиріт, дітей позбавлених батьківського піклування, дітей, які опинилися у складних життєвих обставинах.

Відповідно до абзаців четвертого і шостого статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Охорона дитинства система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Таким чином, обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування полягає у створенні, у межах визначених законом повноважень, умов для комфортного та безпечного життя дитини, отримання освіти, соціального захисту, всебічного розвитку тощо, у тому числі шляхом створення у своїй структурі відповідних органів, які безпосередньо здійснюють вказані повноваження.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що подання прокурором позову мало на меті захист «інтересів держави», тому спір у цій справі належить до компетенції адміністративного суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 460/2459/22.

Таким чином, подання прокурором позову є єдиним ефективним засобом захисту порушених прав та інтересів держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак діяльність органів державної влади здійснюється на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку органів державної влади та місцевого самоврядування.

Неприйняття ж рішення чи нездійснення юридично значимих обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені, є підставою для визнання таких дій (бездіяльності) неправомірними.

У Преамбулі Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою згідно з постановою від 27.02.1991 № 789-ХІІ (далі Конвенція про права дитини), зазначено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 52 Конституції України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом.

Утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу. Держава заохочує і підтримує благодійницьку діяльність щодо дітей.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Основного Закону України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства.

Відповідно до статті 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Частиною першою статті 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до частини другої статті 142 Конституції України визначено, що територіальні громади сіл, селищ і міст можуть об`єднувати на договірних засадах об`єкти комунальної власності, а також кошти бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, організацій і установ, створювати для цього відповідні органи і служби.

Згідно з підпунктами 21, 3 і 4 пункту «б» частини першої статтею 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження вирішення відповідно до законодавства питань надання соціальних послуг особам та сім`ям з дітьми, які перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги, забезпечення утримання та виховання дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах; вирішення відповідно до законодавства питань про надання пільг і допомоги, пов`язаних з охороною материнства і дитинства; вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Абзацами четвертим і шостим статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що:

забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити;

охорона дитинства це система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно з частиною третьою статті 5 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують:

проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, підтримки сімей з дітьми, вирішення інших питань у цій сфері;

розвиток мережі навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, соціального захисту, а також позашкільних навчальних закладів, діяльність яких спрямована на організацію дозвілля, відпочинку і оздоровлення дітей, зміцнення їх матеріально-технічної бази;

вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей;

організацію безкоштовного харчування дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей з особливими освітніми потребами, які навчаються у спеціальних і інклюзивних класах, та учнів 1-4 класів загальноосвітніх навчальних закладів із сімей, які отримують допомогу відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям»;

можуть забезпечувати пільговий проїзд учнів, вихованців, студентів до місця навчання і додому у порядку та розмірах, визначених органами місцевого самоврядування, та передбачати на це відповідні видатки з місцевих бюджетів;

вирішення питань про надання пільг та державної допомоги дітям та сім`ям з дітьми відповідно до законодавства;

контроль за дотриманням в ігрових залах, комп`ютерних клубах, відеотеках, дискотеках, інших розважальних закладах та громадських місцях правопорядку та етичних норм стосовно дітей;

вжиття інших заходів щодо охорони дитинства, віднесених до їх компетенції законодавством України.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Зі змісту вищенаведених правових норм убачається, що обов`язок органів місцевого самоврядування полягає у створенні в межах визначених законом повноважень умов для комфортного та безпечного життя дитини, отримання освіти, соціального захисту, всебічного розвитку тощо, у тому числі шляхом створення у своїй структурі відповідних органів, які безпосередньо здійснюють вказані повноваження. При цьому особливий захист гарантується дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 480/3093/20 і від 27.03.2023 у справі № 340/2019/22.

Згідно з пунктами 2 і 3 статті 3 Конвенції про права дитини держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 231 Закону України «Про охорону дитинства» усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги.

У разі якщо повернення дитини до батьків, інших законних представників є неможливим чи суперечить її інтересам, органи опіки та піклування здійснюють заходи щодо надання дитині статусу дитини-сироти чи дитини, позбавленої батьківського піклування, захисту її житлових та майнових прав, влаштування в одну із форм виховання, яка найбільше відповідає найкращим інтересам дитини.

Порядок діяльності органів опіки та піклування з питань захисту прав дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону України «Про охорону дитинства» діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.

Абзацом другим частини першої статті 1 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» встановлено, що здійснення соціального захисту дітей і профілактики серед них правопорушень покладається в межах визначеної компетенції, зокрема, на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері сім`ї та дітей, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері сім`ї та дітей, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері сім`ї та дітей, відповідні структурні підрозділи обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих органів міських і районних у містах рад.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» штатна чисельність працівників районних, міських, районних у містах служб у справах дітей установлюється з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі, та не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті, районі у місті. Штатна чисельність працівників служб у справах дітей виконавчих органів сільських, селищних рад відповідних територіальних громад встановлюється з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, але не менше одного працівника на об`єднану територіальну громаду.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» чисельність працівників органів місцевого самоврядування встановлюється відповідною радою у межах загальної чисельності, визначеної типовими штатами, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання (пункт 5 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Таким чином, сільські, селищні та міські ради зобов`язані створювати служби у справах дітей для виконання відповідних повноважень з урахуванням вимог законодавства до їх штатної чисельності, а саме: один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі, та не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті, районі у місті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2023 у справі № 340/2019/22 (пункт 41 мотивувальної частини).

Отже, штатна чисельність служби у справах дітей у сільській та селищній територіальній громаді повинна встановлюватися з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають в громаді, але не менше одного працівника на територіальну громаду.

Суд встановив, що у Березнегуватській селищній громаді станом на 20.04.2023 було зареєстровано 3097 дітей, а фактично проживало 2461.

Відтак кількість штатних одиниць, які повинна була мати Служба у справах дітей Березнегуватської селищної ради станом на 20.04.2023 відповідно до статті 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», становить три одиниці, оскільки один працівник такої служби має здійснювати свої повноваження не більше ніж на одну тисячу дітей, які фактично проживають у селищній громаді.

При цьому суд врахував, що Служба у справах дітей Березнегуватської селищної ради не має об`єктивної можливості здійснювати свої повноваження стосовно дітей, місцем реєстрації проживання яких є населені пункти громади, але які фактично не проживають в Березнегуватській селищній раді.

Також загальновідомою є та обставина, що інтенсивні бойові дії, які на цей час відбуваються в Україні, призвели до великих міграційних процесів, що об`єктивно унеможливлює спрогнозувати кількість дітей, які проживатимуть на території Березнегуватської селищної ради на день набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Отож бездіяльність відповідача щодо неприведення штатної чисельності Служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради у відповідність до нормативів, установлених статтею 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» є протиправною. Натомість позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача визначити штатну чисельність Служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради в кількості 4 штатні одиниці не підлягають задоволенню.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведення експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача, який є суб`єктом владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов керівника Баштанської окружної прокуратури в інтересах держави до Березнегуватської селищної ради Баштанського району Миколаївської області задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Березнегуватської селищної ради Баштанського району Миколаївської області щодо приведення штатної чисельності Служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради відповідно до нормативів, установлених статтею 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей».

3. Зобов`язати Березнегуватську селищну раду Баштанського району Миколаївської області (Собороно-Миколаївська площа, 10, смт Березнегувате, Баштанський район, Миколаївська область, 56203; ) вчинити дії, спрямовані на приведення штатної чисельності Служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради відповідно до нормативів, установлених статтею 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей».

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 30 серпня 2023 року