Справа № 200/994/23
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 200/994/23

адміністративне провадження № К/990/27945/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду

Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі №200/994/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - ГУ НП в Донецькій області) про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ГУ НП в Донецькій області, у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУ НП в Донецькій області від 15 лютого 2023 року № 70 о/с у частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції;

- поновити позивача на службі в поліції з 16 лютого 2023 року на посаді заступника начальника відділу поліції - начальника сектору кримінальної поліції відділу поліції № 4 Краматорського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області;

- стягнути на користь позивача заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 16 лютого 2023 року по день ухвалення судом рішення з розрахунку розміру середньоденної заробітної плати в сумі 632,19 грн.

Крім цього, позивач просив стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, а також допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2023 року, в задоволенні позову відмовлено.

11 серпня 2023 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі №200/994/23.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду, посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду, посилається на пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абзац другий пункту 4 частини другої статті 330 КАС України).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує, що судами попередніх інстанцій не враховані правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №819/744/16, від 20 травня 2020 року №804/868/16.

За висновками Великої Палати Верховного Суду подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19).

Так, при встановленні доцільності посилання скаржником у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Так, у справі №819/744/16 предметом оскарження був наказ про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). При цьому касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо правомірності звільнення позивача до закінчення передбаченого законодавством строку попередження у дату, зазначену позивачем у рапорті про звільнення і погоджену уповноваженим органом. До того ж касаційний суд констатував, що підстави для застосування при вирішенні зазначеного спору норм трудового законодавства відсутні, оскільки спірні правовідносини щодо звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням повністю врегульовані спеціальним законодавством.

У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій також дійшли висновку про правомірність звільнення позивача за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ строку, оскільки таке прохання містилося у рапорті про звільнення. Так, суди встановили, що 14 лютого 2023 року позивач написав начальнику ГУ НП в Донецькій області рапорт, у якому просив його звільнити його зі служби в національній поліції за власним бажанням на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з тим, що його не влаштовує графік роботи та заробітна плата, а 15 лютого 2023 року подав рапорт, у якому наполягав на звільненні з 15 лютого 2023 року. При цьому апеляційний суд відхилив посилання позивача на зазначений у статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) перелік поважних причин для звільнення за власним бажанням, обґрунтовуючи це тим, що якщо сторони не дійшли згоди про дату звільнення, то роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник при наявності поважних причин. Сторони ж у цій справі досягли згоди на звільнення з конкретної дати, оскільки волевиявлення позивача на звільнення з конкретної дати міститься у поданому ним рапорті, в свою чергу волевиявлення відповідача відображено у виданому керівником наказі про звільнення позивача.

Отож посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №819/744/16 є безпідставним.

У справі №910/24257/16 касаційний суд погодився з висновком апеляційного суду про задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що до закінчення визначеного у пункті 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, що між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється. При цьому суд апеляційної інстанції установив, що підставою для звільнення позивача відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 «Про Національну поліцію» був його рапорт від 28 січня 2016 року, в якому позивач не пропонував конкретної дати припинення служби в поліції. Учинена на заяві резолюція суб`єкта, уповноваженого на звільнення позивача, також не містила ні пропозиції, ні погодження строку, з якого служба може бути припинена.

З огляду на викладене Суд констатує, що правовідносини у цій справі та у справі №910/24257/16 не є подібними.

Відтак висновки Верховного Суду у справі №910/24257/16 ґрунтувалися на фактичних обставинах та відповідних їм правовідносинах, які сутнісно відрізняються від тих, які маємо у цій справі, що не дає підстави дійти висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

Скаржник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, не застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», хоча мали їх застосувати та розглянути справу з урахуванням особливостей регулювання трудових відносин у період дії воєнного стану, визначених цим Законом.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен вказати: 1) норми матеріального права, які неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; 2) висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним; 3) у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; 4) як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в частині звільнення зі служби в поліції за власним бажанням у сукупності з вимогами, закріпленими у статтях 1, 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якими введено обмеження щодо застосування окремих норм, які регулюють трудові відносини, на період дії воєнного стану та визначено можливість розірвання трудового договору з ініціативи працівника лише у випадку існування загрози для його життя і здоров`я. Крім цього, позивач стверджує, що вказані норми визначають, що у період дії воєнного стану звільнення зі служби в поліції за власним бажанням може бути здійснене тільки при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, якими в період воєнного стану можуть визнаватися лише ведення бойових дій у районах, у яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника.

Верховний Суд наголошує також на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).

З оскаржуваної постанови апеляційного суду вбачається, що позивач в апеляційній скарзі навів практично ті самі доводи, якими вмотивовано позов. Позивач стверджував, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Відповідач при звільненні, розглядаючи рапорт позивач, у якому не зазначено взагалі будь-яких поважних причин для звільнення, повинен був з`ясувати наявність конкретних поважних причин для його звільнення за власним бажанням та причин неможливості проходження служби, чого не зробив, що є також підтвердженням здійснення на нього психологічного тиску під час написання рапорта та відсутності його волевиявлення й поважності причин для звільнення за власним бажанням.

Доводи касаційної скарги в контексті наявності/відсутності передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави зводяться здебільшого до оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, до того ж питання щодо застосування вказаної скаржником норми права не ставилося перед судом апеляційної інстанції в апеляційній скарзі, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 2 частини другої статті 353 цього Кодексу та пунктом 3 частини третьої статті 353 КАС України Суд зазначає таке.

За змістом пункту 2 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Позивач зазначає, що ця справа не є справою незначної складності, оскільки пов`язана зі спором щодо звільнення з публічної служби позивача (на час звільнення обіймав посаду заступника начальника відділу поліції - начальника сектору кримінальної поліції відділу поліції №4 Краматорського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області), який є службовою особою, що займає відповідальне та особливо відповідальне становище. На думку позивача, ця справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, однак помилково була розглянута судами у спрощеному провадженні без повідомлення учасників, чим порушено вимоги статей 12, 257 КАС України та позбавлено позивача визначених статтями 44, 47 цього Кодексу прав.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

За визначенням, наведеним у пункті 20 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - це адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 12 КАС України справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище, є для цілей цього Кодексу справами незначної складності.

Відповідно до примітки до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються, зокрема, посади, які належать до посад державної служби категорії «А» або «Б».

Отже, заступник начальника відділу поліції - начальник сектору кримінальної поліції відділу поліції №4 Краматорського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області (посада, яку займав позивач до звільнення) не є службовою особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище, в розумінні статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції».

Отже, беручи до уваги, що посади, які належать до посад державної служби категорії «Б» (заступник начальника відділу поліції - начальник сектору кримінальної поліції відділу поліції №4 Краматорського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області), відносяться до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа не відноситься до малозначних. Проте ця обставина автоматично не наділяє цю справу ознаками справи, що має виняткову складність і вимагає її розгляду із застосуванням особливостей загального позовного провадження.

Частинами другою та третьою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті, а саме: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що крім малозначних справ у порядку спрощеного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, за винятком справ, які обов`язково мають бути розглянуті в порядку загального позовного провадження.

Таким чином, Суд відхиляє зазначені доводи скаржника щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 2 частини другої та пунктом 3 частини третьої статті 353 цього Кодексу.

Щодо посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктами 1, 3 частини другої статті 353 цього Кодексу Суд зазначає таке.

За змістом пунктів 1 і 3 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу (пункт 1); суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3).

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Тобто указані порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження судових рішень.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Верховний Суд звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У контексті наведеного необхідно зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

При цьому такі недоліки касаційної скарги зумовлюють її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі №200/994/23 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЖ.М. Мельник-Томенко