Справа № 300/2483/22
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" серпня 2023 р. справа № 300/2483/22
м. Івано-Франківськ

Виклад позицій сторін. Процесуальні дії суду:
Ухвалою суду від 27.06.2022 позовну заяву залишено без руху та надав строк для усунення недоліків.
07.07.2022 року, у межах строків встановлених судом, до Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків (а.с. 47-48). Представник позивача вказав Головне управління ДПС в Івано-Франківській області як відповідача в цій справі.
Ухвалою від 09.08.2022 року суд визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та поновив строк; відкрив провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребував матеріали адміністративної справи № 0940/1275/18 (а.с. 49-51).
29.08.2022 року до Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшов відзив Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову. Так, відповідач зазначив, що контролюючим органом не порушено норм податкового законодавства при прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень. Вказує на те, що наказ на проведення перевірки, акт перевірки та оспорені позивачем податкові повідомлення-рішення направлені контролюючим органом відповідно до вимог статті 42 ПК України на податкову адресу ОСОБА_1 , яка наявна в реєстрі. Вказав на те, що позивач згідно пункту 70.7 статті 70 ПК України не подавала заяв про зміни адреси свого проживання, а подана нею податкова декларація, в якій вказана нова адреса, не відноситься до переліку документів, які підтверджують зміну місця проживання. Просить в позові відмовити повністю (а.с. 56-66).
14.09.2022 року через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якій ще раз вказав на те, що обов`язок надання контролюючому органу інформації про зміну адреси реєстрації не покладається на фізичну особу, а на орган, який здійснює державну реєстрацію таких змін. Також зазначив, що подання позивачем податкової декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік, яка прийнята контролюючим органом, є достатнім доказом про повідомлення платником податків про зміну свої адреси, та свідчить про те, що в контролюючого органу на час призначення та проведення перевірки згідно наказу від 24.05.2017 № 808 була відома інформація про останнє повідомлене платником податків місце проживання, на яке мали бути направлені всі документи, що стосуються цієї перевірки. Однак контролюючий орган цього не зробив. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 0940/1275/18 встановлено преюдиційні факти про те, що вся поштова кореспонденція щодо перевірки позивача надсилалася за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як контролюючому органу було відомо про те, що позивач за цією адресою не проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, оскільки платнику податків не вручено в установленому порядку копію наказу на перевірку, то в контролюючого органу не було підстав для її проведення. Просить позов задовольнити. (а.с. 67-72).
23.09.2022 року через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду від відповідача надійшла заява про усунення недоліку у відзиві на позов. До вказаної заяви долучено додаткові докази згідно додатку (а.с. 73-88).
05.10.2022 року через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду від відповідача надійшла заява про долучення додаткових доказу справі згідно додатку (а.с. 89-105).
12.10.2022 представник позивача подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 106).
21.10.2022 представником позивача подано до суду додаткові письмові пояснення (107-109). Представник позивача вказав на те, що відповідач не направляв позивачу копії документів, які долучені до заяв від 23.09.2022 та 05.10.2022. Просив їх не брати до уваги.
Обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
Згідно паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , місцем проживання ОСОБА_1 з 23.02.2010 є: АДРЕСА_2 (а.с. 17-20).
Наказом від 24 травня 2017 № 808 Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області призначено проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти, нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, повноти нарахування та сплати військового збору за період з 01 січня 2015 по 31 грудня 2015. Проведення перевірки доручено головному державному ревізору-інспектору Візнюку Р.І. Перевірку розпочати 06 червня 2017. Термін перевірки 5 робочих днів (а.с. 74).
Листом від 25.05.2017 № 2365/10/09-19-13-04-13 від 25.05.2017 Головне управління ДФС в Івано-Франківській області направило ОСОБА_1 повідомлення про запрошення на перевірку, повідомлення про проведення перевірки та копію наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки (а.с. 78). Вказаний лист з додатками направлено позивачу рекомендованим листом на адресу: АДРЕСА_4 . Згідно довідки АТ «Укрпошта, форми ф.20, від 26.06.2017 така поштова кореспонденція повернулася з відміткою: «за закінченням терміну зберігання» згідно штампу 15.06.2017 (а.с. 78-79).
19 червня 2017 головним державним ревізором-інспектором Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, який проводив перевірку, складено акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань своєчасності достовірності, повноти, нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, повноти нарахування та сплати військового збору за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 громадянки ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_2 (далі акт перевірки) , а.с. 80-82).
- п.п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 179.1 ст. 179 ПК України, а саме: неподання річної декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік;
- п. 1.2, п.п. 1.6 п. 16 прим. 1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України в результаті чого донараховано військовий збір в розмірі 5889,56 грн.
Вказаний акт перевірки направлено позивачу супровідним листом від 19.06.2017 № 2860/10/09-19-13-06-22 рекомендованою кореспонденцією на адресу: АДРЕСА_4 . Згідно довідки АТ «Укрпошта, форми ф.20, від 11.07.2017 така поштова кореспонденція повернулася з відміткою: «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 83-85).
На підставі висновків актів перевірки 19.06.2017 контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення:
14.09.2017 Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області прийнято рішення про опис майна у податкову заставу платника податків від № 5144/10/09-19-17-07-20.
21.11.2017 складено акт опису майна № 130/15, яким описано майно ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_2 , без зазначення його вартості.
Джерела права. Оцінка аргументів сторін. Мотиви з яких виходив суд. Висновки суду:
З огляду на підстави заявленого позову, представник позивача оспорює правомірність податкових повідомлень-рішень від 26.07.2017, виходячи з допущених контролюючим органом процедурних порушень прав позивача як платника податків. Зокрема, вказує на те, що у відповідача не виникло права на проведення документальної позапланової перевірки позивача, оскільки платнику податків не вручено до початку перевірки в порядку, визначеному статтею 42 ПК України, наказу на її проведення від 24.05.2017 за № 808.
«… незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.»
Отже, суд в цій справі повинен насамперед надати правову оцінку вказаним підставам позову щодо дотримання контролюючим органом процедурних вимог як передумови виникнення у нього права на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків.
Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).
Так, відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України (тут і надалі - в редакції, чинній на час призначення та проведення Відповідачем контрольного заходу) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
За змістом пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Порядок та особливості проведення документальних невиїзних перевірок визначені у статті 79 Податкового кодексу України.
Так, пунктом 79.1 статті 79 Податкового кодексу України встановлено, що документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
За правилами пункту 79.2 статі 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Згідно з пунктом 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Отже, суд звертає увагу на те, що невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, і завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.
Тобто, податковий закон ставить до контролюючого органу вимогу щодо належного вручення платнику податків у визначений законодавством спосіб копії наказу про проведення невиїзної документальної перевірки, що кореспондується з чітко зазначеними в статті 17 ПК України правами платника податків, а саме:
17.1.2. представляти свої інтереси в контролюючих органах самостійно, через податкового агента або уповноваженого представника;
17.1.6. бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом;
17.1.7. оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), надані контролюючими органами роз`яснення;
17.1.8. вимагати від контролюючих органів проведення перевірки відомостей та фактів, що можуть свідчити на користь платника податків;
Подібні правові висновки вже було зроблено Верховним Судом при ухваленні постанови від 6 серпня 2019 року в справі № 520/8681/18.
Недотримання встановлених статтями 75-81 ПК України приписів порушує відповідні гарантії захисту прав та інтересів платника податків, а відтак, є порушенням суб`єктивних прав останнього в адміністративних правовідносинах.
Верховний Суд України у постанові від 25 січня 2015 року у справі 21-425а14 зробив правовий висновок відповідно до якого, з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.
З урахуванням наведеного, обставина належного вручення позивачу наказу про проведення невиїзної перевірки входить до предмету доказування для цілей вирішення цього спору.
Судом встановлено, Головне управління ДФС в Івано-Франківській області направило ОСОБА_1 повідомлення про запрошення на перевірку, повідомлення про проведення перевірки та копію наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 24.05.2017 № 808 супровідним листом від 25.05.2017 № 2365/10/09-19-13-04-13 від 25.05.2017. Вказаний лист з додатками направлено позивачу рекомендованим листом на адресу: АДРЕСА_4 . Згідно довідки АТ «Укрпошта, форми ф.20, від 26.06.2017 така поштова кореспонденція повернулася з відміткою: «за закінченням терміну зберігання» згідно штампу 15.06.2017 (а.с. 78-79).
В подальшому, як встановлено судом, на вказану вище адресу було направлено й акт перевірки згідно супровідним листом від 19.06.2017 № 2860/10/09-19-13-06-22 рекомендованою кореспонденцією. Згідно довідки АТ «Укрпошта, форми ф.20, від 11.07.2017 така поштова кореспонденція повернулася з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».
Згідно акту перевірки від 19 червня 2017 документальна невиїзна перевірка позивача відбулася за відсутності ОСОБА_1 , в приміщенні ГУ ДФС в Івано-Франківській області.
Абзацами першим-третім пункту 45.1 статті 45 ПК України встановлено, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Відповідно до пункту 70.1 статті 70 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).До облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься, зокрема інформація про місце проживання (підпункт 70.2.4 пункту 70.4 статті 70 ПК України).
Згідно з пунктом 70.7 статті 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
За змістом позовної заяви та відзиву на позов, між сторонами немає спору про те, чи була адреса: АДРЕСА_1 станом на 25.07.2017 зазначена в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків як адреса місця проживання платника податків з р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , за якою вона взята на податковий облік, тобто податкова адреса в розумінні статті 45 ПК України. Також сторони не заперечують того факту, що ОСОБА_1 в період з 23.02.2010 по 25.05.2017 не подавала до контролюючого органу заяви саме за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, про зміну адреси місця проживання на: АДРЕСА_2 .
Отже, суд погоджується з доводами відповідача про те, що наказ на проведення перевірки від 24.05.2017 № 808 направлено на адресу місця проживання позивача, за якою вона була в установленому порядку взята на податковий облік та яка містилася в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, що адмініструє ДПС України. Тобто контролюючим органом формально дотримано вимог пункту 42.2 статті 42, пункту 79.2 статі 79 ПК України щодо направлення наказу на проведення документальної невиїзної перевірки на податкову адресу позивача.
Водночас, в розрізі повноти та всебічності оцінки вказаних обставин щодо вручення позивачу наказу на проведення перевірки як законодавчої передумови виникнення в контролюючого органу права на її проведення, суд вважає за необхідне звернути увагу на правову позицію Верховного Суду щодо застосування норм податкового закону, які викладені в пункті 42.2 статті 42, пункту 79.2 статі 79 ПК України.
Так, у постанові від 04 серпня 2023 у справі № 120/7318/21-а Верховний Суд зробив такий висновок:
«Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що невиконання платником податків обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну податкової адреси позбавляє його можливості посилатися у спорі з контролюючим органом, що документи, правомірності яких стосується спір, не були йому вручені, якщо буде встановлено, що документи були направлені в установленому законом порядку на його податкову адресу, навіть у випадку повернення цих документів підприємством поштового зв`язку через неможливість їх вручення. Такий правовий наслідок висновується з норми пункту 42.2 статті 42 ПК України. Однак, цей наслідок не може бути поширений на випадок, коли контролюючий орган володіє достовірною інформацією про зміну платником місця проживання».
В спірному випадку, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 0940/1275/18 між тими ж сторонами (розглядався спір щодо стягнення податкового боргу на підставі податкових повідомлень-рішень, які є спірними в справі № 300/2483/22) встановлено, що контролюючим органом вся кореспонденція надсилалася за адресою, за якою ОСОБА_1 не проживає та не зареєстрована з 2010 року. ГУ ДФС в Івано-Франківській області було проінформовано про актуальне місце реєстрації та проживання ОСОБА_2 .
Отже, враховуючи приписи частини четвертої статті 78 КАС України, встановлені Восьмим апеляційним адміністративним судом в постанові від 21.10.2021 у справі № 0940/1275/18 вказані вище обставини мають преюдиційний характер при розгляді та вирішенні цієї адміністративної справи.
Окрім цього, судом встановлено з досліджених матеріалів справи № 0940/1275/18 (а.с. 140), про те, що ГУ ДФС в Івано-Франківській області ще в 2012 мало бути достовірно відомо про зміну платником - позивачем у справі адреси місця проживання з: АДРЕСА_1 на: АДРЕСА_2 , оскільки в поданій податковій декларації про майновий стан і доходи № 240204 від 29.12.2012 ОСОБА_1 вказала таку податкову адресу: АДРЕСА_2 . Відповідач достовірність подання та отримання вказаної податкової декларації не заперечив та спростував.
Також відповідач не надав суду пояснень щодо причин не направлення позивачу наказу на проведення перевірки на відому йому на цей час іншу адресу ОСОБА_2 , яку вона до цього в згаданій вище податковій декларації вказала як свою податкову адресу, та з огляду на те, що рекомендований лист з повідомленням та копією наказу на проведення перевірки, які були направлені на адресу: АДРЕСА_1 , повернулися без фактичного вручення, за закінченням терміну зберігання.
Суд звертає увагу на те, що при вирішенні спорів щодо правомірності проведення контрольного заходу обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на останнього, що прямо випливає із положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідач, як суб`єкт, на якого покладено обов`язок доведення правомірності своїх дій, які полягають у проведенні документальної позапланової невиїзної податкової перевірки відповідно до наказу № 808 від 24 травня 2017 року, не довів, що він добросовісно та розсудливо дотримався законодавчо визначених вимог щодо належного вручення позивачу наказу про проведення перевірки, які за змістом пункту 79.2 статті 79 ПК України, є законодавчо закріпленою передумовою для проведення позапланової невиїзної перевірки платника податків.
Суд наголошує, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.
У справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53) Європейський суд з прав людини висловив позицію, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Суд зазначає, що один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.
Отже, ненадання відповідачем належних та достовірних доказів щодо дотримання обов`язкових умов для проведення планової виїзної документальної перевірки позивача свідчить про порушення встановленої процедури проведення перевірки, а відтак не створює правомірних наслідків такої перевірки та є достатньою правовою підставою для висновку про визнання протиправними оскаржуваних актів індивідуальної дії, прийнятих контролюючим органом за наслідком цієї перевірки.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом та відповідає доктрині під умовною назвою «плоди отруйного дерева», сформульованій Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили.
Так, у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 520/8836/18 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду зробив такий правовий висновок:
«… перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень частини другої статті 74 КАС щодо допустимості доказів, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню. Встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення контролюючим органом перевірки, за наслідками якої й було прийняте податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність останнього.»
Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що згідно з рекомендаціями Кабінету Міністрів Ради Європи про захист особи стосовно адміністративної влади, зокрема залучення особи до прийняття рішення (заслуховування особи), у світлі принципів Резолюції (77) 31 варто врахувати:
«Стосовно адміністративного акту, який з огляду на свій характер, спроможний зачіпати права, свободи чи інтереси особи, якої він стосується …, така особа може подати факти та арґументи, і, якщо необхідно, докази, які відповідний адміністративний орган влади повинен прийняти до розгляду».
З урахуванням того, що у відповідно до частини другої статті 2 КАС України суд перевіряє, з-поміж іншого, чи діяв адміністративний орган з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, та беручи до уваги те, що за результатами податкової перевірки контролюючий орган може прийняти несприятливе рішення для платника податку, сам факт не забезпечення права особи щодо участі в такому контрольному заході становитиме порушення гарантій щодо права особи «бути заслуханою». Отже, рішення контролюючого органу за наслідком перевірки не відповідатиме також і критеріям, визначеним у пунктах 5, 9 частини другої статті 2 КАС України.
Отже, позов цій частині належить задовольнити.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про опис майна у податкову заставу платника податків від 14.09.2017 № 5144/10/09-19-17-07-20 та про визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування ОСОБА_1 пені на податковий борг з податку на доходи фізичних осіб та з військового збору, то суд зазначає таке.
14.09.2017 Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області прийнято рішення про опис майна у податкову заставу платника податків від № 5144/10/09-19-17-07-20.
За змістом статті 89 ПК України право податкової застави виникає:
89.1.1. у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку;
89.1.2. у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу;
89.1.3. у випадку, визначеному в пункті 100.11 статті 100 цього Кодексу, - з дня укладання договору про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань.
89.2. З урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.
У разі якщо балансова вартість майна, на яке поширюється податкова застава, є меншою ніж сума податкового боргу платника податків, право податкової застави поширюється на таке майно.
У разі якщо балансова вартість такого майна не визначена, його опис здійснюється за результатами оцінки, яка проводиться відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".
У разі збільшення суми податкового боргу складається акт опису до суми, відповідної сумі податкового боргу платника податків, у порядку, передбаченому цією статтею.
Право податкової застави не поширюється на майно, визначене підпунктом 87.3.7 пункту 87.3 статті 87 цього Кодексу, на іпотечні активи, що належать емітенту та є забезпеченням відповідного випуску іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, на грошові доходи від цих іпотечних активів до повного виконання емітентом зобов`язань за цим випуском іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, а також на склад іпотечного покриття та грошові доходи від нього до повного виконання емітентом зобов`язань за відповідним випуском звичайних іпотечних облігацій.
Право податкової застави не застосовується, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, ПК України вказує, що право податкової застави виникає, зокрема, у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу в платника податків (підпункт 89.1.2 пункту 89.1 статті 89).
Отже, згадані податкові повідомлення-рішення не могли бути підставою для прийняття рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про опис майна у податкову заставу платника податків від 14.09.2017 № 5144/10/09-19-17-07-20.
Підсумовуючи, суд дійшов висновку про те, що рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про опис майна у податкову заставу платника податків від 14.09.2017 № 5144/10/09-19-17-07-20 прийнято за відсутності правової підстави, а тому є протиправним. Способом захисту порушеного права позивача в цьому випадку є скасування такого рішення.
Отже, позов в цій частині вимог потрібно задовольнити.
За наслідками виконання рішення суду контролюючий орган згідно з підпунктом 129.9.3 пункту 129.9 статті 129 ПК України має вчинити дії по анулюванню вказаних вище сум пені з податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
Підсумовуючи свої висновки суд вважає, що позов належить задовольнити повністю.
Щодо розподілу судових витрат між сторонами:
Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в цій справі на загальну суму 4962 грн. (5*992,40 грн.) згідно наданих суду квитанції від 16.06.2022.
В цій справі позивачем в позовній заяві заявлено:
В позовні заяві заявлено клопотання про відшкодування з відповідача понесених витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви в цій справі. Позивач не подала заяви про відшкодування судових витрат в цій справі на правничу допомогу та не подала доказів понесення таких витрат, з огляду на підписання позовної заяви представником позивача адвокатом Дрогомирецьким І.М.
Враховуючи задоволення позову повністю, керуючись статтею 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підтверджені доказами судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4026,5 грн. (1049,30 грн. +2977,2 грн.).
Решта зайво сплаченого ОСОБА_1 судового збору за подання позову в цій справі, а саме: 935,5 грн. ( 4962 грн. 4026,5 грн.) може бути повернута позивачу за її заявою.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про опис майна у податкову заставу платника податків від 14.09.2017 № 5144/10/09-19-17-07-20.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 .

Відповідач: Головне управління ДПС в Івано-Франківській області, код 43968084, адреса: вулиця Незалежності, 20, місто Івано-Франківськ, 76018.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.