Справа № 420/13137/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Херсонської обласної прокуратури (; адреса: вул. Михайлівська, 33, м. Херсон, 73025) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

07 червня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури, в якій представник позивача просить суд:

прийняту дану заяву та розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.

визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури () щодо безпідставного припинення нарахування та виплати позивачу - прокурору ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) заробітної плати з 19 липня 2022 року і по даний час, із одночасним зобов`язанням Херсонської обласної прокуратури () нараховувати та виплачувати позивачу прокурору ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітну плату з 19 липня 2022 року в розмірі, визначеному ст.81 3У «Про прокуратуру».

вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/13137/23 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 12.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України; витребувано у Херсонської обласної прокуратури належним чином засвідчену копію наказу керівника Херсонської обласної прокуратури від 19.07.2022 № 346 (ст. 80 КАС України) з власної ініціативи суду.

Ухвалою суду від 31.08.2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника Херсонської обласної прокуратури проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є прокурором Скадовської окружної прокуратури Херсонської області та 28 лютого 2022 року був мобілізований до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України. Херсонською обласною прокуратурою з часу мобілізації позивача і по 19.07.2022 року нараховувалась та виплачувалась ОСОБА_1 заробітна плата, передбачена статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».

Листом № 07-20-23 від 02 травня 2023 року відповідач повідомив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022 року, внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, згідно з яким передбачено збереження за працівниками лише місця роботи та посади, у зв`язку із чим, відповідно до наказу керівника Херсонської обласної прокуратури від 19.07.2022 року № 346 з указаної дати середня заробітна плата працівникам органів прокуратури Херсонської області, які проходять військову службу, в тому числі й позивачу, не зберігається, внаслідок чого її нарахування та виплату припинено.

Представник позивача наполягає, що проходження ОСОБА_1 військової служби у зв`язку із мобілізацією не є підставою для припинення виплати заробітної плати прокурора, а відповідач допустив протиправну бездіяльність не нараховуючи та не виплачуючи позивачу заробітну плату прокурора з 19.07.2022 року.

Крім того, представник позивача з посиланням на судову практику доводить, що статус прокурора є схожим зі статусом судді, а Законом України «Про прокуратуру» не передбачено будь-яких підстав припинення повноважень прокурора у зв`язку з проходженням військової служби під час мобілізації, тому при вирішенні цього спору слід враховувати положення Закону України «Про прокуратуру», а не КЗпП України.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та у відзиві на позовну заяву зазначив, що у зв`язку із внесеними зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України з 19.07.2022 року передбачено лише збереження за працівниками, які проходять військову службу місця роботи і посади. Тому, припинення виплати позивачу заробітної плати на підставі наказу керівника Херсонської обласної прокуратури від 19.07.2022 року № 346 є правомірним.

Представник відповідача звертав увагу, що з 19.07.2022 року виплати прокурорам, які перебувають на військовій службі, грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відбувається саме відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Поряд з цим, представник відповідача доводить, що заробітна плата це винагорода за виконану роботу працівником, однак позивач не здійснює наразі повноваження прокурора, хоча його повноваження не припинені.

За твердженням представника відповідача у статті 81 Закону України «Про прокуратуру» фактично йдеться про розмір і складові частини заробітної плати, а не про порядок її нарахування та виплату, що регламентовано іншими законодавчими актами (зокрема, ЗУ «Про оплату праці», Податковим кодексом України, тощо). Тобто, не можна ототожнювати поняття «заробітна плата» та «середній заробіток», оскільки заробітна плата виплачується за фактично виконану роботу, а середній заробіток обчислюється в установленому законодавством порядку та по суті є передбаченою державою виплатою у разі невиконання роботи у певних випадках, визначених відповідним нормативно-правовим актом.

03.07.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» є імперативним приписом та охоплює всі аспекти її нарахування та виплати. Враховуючи те, що відповідач визнає той факт, що повноваження ОСОБА_1 як прокурора не припинені, то наразі підстав для не нарахування йому заробітної плати прокурора немає.

Також представник позивача наполягав на розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження, тому у задоволені заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження просив відмовити.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 22 грудня 2021 року працює на посаді прокурора Скадовської окружної прокуратури.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 47 (по стройовій частині) від 28.02.2022 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення (а.с. 16).

Згідно листа Херсонської обласної прокуратури № 07-19-23 від 02.05.2023 року адвоката позивача проінформовано, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022 року, внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, згідно з яким передбачено збереження за працівниками лише місця роботи та посади.

У зв`язку із цим, відповідно до наказу керівника Херсонської обласної прокуратури від 19.07.2022 року № 346 з указаної дати середня заробітна плата працівникам органів прокуратури Херсонської області, які проходять військову службу, в тому числі прокурору Шашенку Д.В., не зберігається, внаслідок чого її нарахування та виплату припинено (а.с.12), що визнається сторонами.

Згідно довідки про заробітну плату від 01.05.2023 року № 21-60вих23, ОСОБА_1 за період з 01.07.2022-18.07.2022 рр. нараховано заробітну плату у розмірі 29 484, 55 грн., з 19.07.2022-30.04.2023 0 грн. (а.с. 13).

Не погоджуючись із припиненням виплати заробітної плати з 19.07.2022 року, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно частини другої статті 39 Закону № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких зберігалося місце роботи такої особи.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 січня 2020 року у справі №814/1905/17.

У той же час, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який наразі продовжений і діє станом на дату розгляду справи судом.

З огляду на вказане, Законом України № 2352-IX від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесені зміни до норм КЗпП України.

У свою чергу, внесено зміни у частину 3 статті 119 Кодексу законів про працю України і слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Відтак, частина 3 статті 119 КЗпП України почала діяти в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Тобто, із набранням чинності даного закону передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

З матеріалів справи слідує та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 за період з 01.07.2022-18.07.2022 рр. нараховано заробітну плату у розмірі 29 484, 55 грн., з 19.07.2022-30.04.2023 0 грн. (а.с. 13).

Водночас, з 19 липня 2022 року позивачу припинено нарахування та виплату середнього заробітку у зв`язку із внесеними змінами до трудового законодавства та через те, що останній продовжує проходити військову службу і фактично не здійснює повноваження прокурора.

Суд зазначає, що з урахуванням внесених змін, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову особи, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. Водночас, з 19.07.2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за працівником призваним на військову службу відсутні.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції з 19.07.2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права. Водночас, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ не містить застережень, що вказані зміни у законодавстві стосуються осіб, які призвані на військову службу вже після набрання чинності таких змін.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У п. 3 вказаного рішення зазначене, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ є чинним та підлягає обов`язковому виконанню.

Також у справі відсутні докази того, що наказ №346 від 19.07.2022 року скасований або втратив чинність.

Крім того, суд звертає увагу, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, є виправданим та відповідає Конституції України.

Також суд зауважує, що у ч. 3 ст. 119 КЗпП, серед іншого, зазначено, що таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Разом із тим, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, зокрема, Збройних Сил, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Відтак, з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом. З огляду на це суд робить висновок, що права позивача у даному випадку не порушені, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Суд відхиляє доводи представника позивача стосовно неможливості застосування положень КЗпП України у даних спірних правовідносинах та погоджується із доводами представника відповідача щодо застосовності вказаних положень трудового законодавства, оскільки нормами спеціального Закону не врегульовано питання призову прокурорів на військову службу та гарантій на час виконання державних обов`язків. При цьому, суд враховує, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд критично оцінює доводи представника позивача, що з огляду на те, що повноваження ОСОБА_1 як прокурора не припинені, тому він має право на отримання заробітку за посадою прокурора, оскільки це суперечить вимогам законодавства України, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Посилання представника позивача на судову практику суд не вважає доречними, оскільки це суперечить ч. 5 ст. 242 КАС України, за якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, правові позиції сторін, нормативне регулювання спірних правовідносин, суд робить висновок, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Цей обов`язок відповідачем дотриманий.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи те, що суд прийшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог, то судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Херсонської обласної прокуратури (; адреса: вул. Михайлівська, 33, м. Херсон, 73025) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.