Справа № 420/11767/23
Суддя: Хурса О. О.
Дата ухвалення: 2023-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хурси О.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (, адреса: вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044), про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові-повідомлення рішення №0-1551-2018 від 16.11.2021 року, №0-1551-2019 від 16.11.2021 року, №0-1551 від 16.11.2021 року, №0-1551 від 24.06.2022 року, №0-1551 від 05.04.2023 року.

Ухвалою суду від 29.05.2023 позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 20 червня 2023 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснити у письмовому провадженні.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем було протиправно прийнято оскаржувані ППР за платежем на податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, оскільки об`єкт, за який нараховано заборгованість є складським приміщенням та відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України складські приміщення не є об`єктом оподаткування.

Також позивач вказав, що ППР №0-1551-2018 від 16.11.2021 року, №0-1551-2019 від 16.11.2021 року, №0-1551 від 16.11.2021 року, №0-1551 від 24.06.2022 року були отримані ним лише 23.04.2023. Вважає, що несвоєчасне отримання платником податку ППР є підставою для їх скасування.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що в оскаржуваних ППР відповідачем складські приміщення вказано як «споруда» та наведено її площу « 3 107,30», що не відповідає свідоцтву про право власності на нерухоме майно від 04.09.2007 серії НОМЕР_2 (а.с.25).

Представник відповідача надав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що підпунктом "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено, що не є об`єктами оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B - F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 N 507 (далі - ДК 018-2000), будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення належності будівлі до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором. При цьому, для отримання висновку щодо класифікації приналежних їй об`єктів нерухомості доцільно звернутись до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурнобудівельного контролю та нагляду.

У разі якщо промислова будівля належить не промисловому підприємству, то в такому випадку будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного суду України від 15.05.2018 №806/2461/17. Верховний суд України у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів касаційного адміністративного суду постановою від 17.02.2020 (справа №820/3556/17) вирішено частково підступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 15.05.2018 №806/2461/17 та встановлено, що застосування підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливо у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначення, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будьякого виду).

Таким чином, за умови, що об`єктом нерухомості, який належить, зокрема, фізичній особі, використовується у господарській діяльності такої особи (з врахуванням виду діяльності згідно КВЕД), з функціональним призначенням щодо промислового виробництва, є підставою для застосування вимог підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

З огляду на те, що позивач не надає жодних доказів підтвердження ведення промислової діяльності, відповідач вважає, що належна позивачу нерухомість, жодним чином не належить до підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Відповідач наголошує, що позивачем не надано жодних доказів використання вказаного об`єкту в промислових цілях, або документів які б підтверджували належність вказаного об`єкту до «Будівель промисловості».

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Згідно даних ЄДРЮОФОПГФ, ФОП ОСОБА_1 зареєстрований 26.09.2022 року, номер запису 004027957.

Основним видом економічної діяльності є 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами.

Суд встановив, що позивачем до податкового органу було подано звітні декларації за 2018-2022 роки, згідно із якими позивач визначив основний КВЕД: у податковій декларації за 2018 рік - 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами, та 47.82 Роздрібна торгівля з лотків на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям; у податковій декларації за 2019 рік 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами; у податковій декларації за 2020 рік 69.10 Діяльність у сфері права; у податковій декларації за 2021 рік 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, та 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям; у податковій декларації за 2022 рік - 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 за типом майна є складським приміщенням. Вказане також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.09.2007 серії НОМЕР_2 (а.с.25)

Відповідно до розрахунків податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сума податку за 2018 рік склала 130 145,37 грн., за 2019 рік 194 501,44 грн., за 2020 рік 201 791,95 грн., за 2021 рік 279 657 грн., за 2022 рік 302 961, 75 грн.

На підставі викладеного податковим органом було прийнято ППР №0-1551-2018 від 16.11.2021 року, №0-1551-2019 від 16.11.2021 року, №0-1551 від 16.11.2021 року, №0-1551 від 24.06.2022 року, №0-1551 від 05.04.2023 року.

Відповідач надав докази надіслання вказаних ППР на податкову адресу позивача, однак усі ППР були повернуті за закінченням терміну зберігання.

Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України, який, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пп. 15.1 -15.2 ст. 15 Податкового кодексу України (надалі -ПК України), платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами.

Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з п. 36.1 ст. 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 54.1 ст. 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до пп. 54.3.1. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо: платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу та наявності діючих (у тому числі призупинених) ліцензій на право здійснення діяльності з підакцизною продукцією, яка підлягає ліцензуванню згідно із законодавством.

Відповідно до пп. 266.1.1. п 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

У пп. 266.2.1. п 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України зазначено - об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості зокрема виділяють господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Відповідно до пп. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, зокрема будівлі промисловості та склади.

Підпунктом "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено, що не є об`єктами оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B - F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 N 507 (далі - ДК 018-2000), будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення належності будівлі до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором. При цьому, для отримання висновку щодо класифікації приналежних їй об`єктів нерухомості доцільно звернутись до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

У разі якщо промислова будівля належить не промисловому підприємству, то в такому випадку будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного суду України від 15.05.2018 №806/2461/17. Верховний суд України у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів касаційного адміністративного суду постановою від 17.02.2020 (справа №820/3556/17) вирішено частково підступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 15.05.2018 №806/2461/17 та встановлено, що застосування підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливо у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови використання таких об`єктів за функціональним призначення, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Таким чином, за умови, що об`єктом нерухомості, який належить, зокрема, фізичній особі, використовується у господарській діяльності такої особи з врахуванням виду діяльності згідно КВЕД, з функціональним призначенням щодо промислового виробництва, є підставою для застосування вимог підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

При цьому суд звертає увагу, що підпункт "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України може застосовуватись лише до суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

З наявних у матеріалах справи податкових (звітних) декларацій позивача за 2018-2022 роки вбачаються наступні види економічної діяльності: у податковій декларації за 2018 рік - 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами, та 47.82 Роздрібна торгівля з лотків на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям; у податковій декларації за 2019 рік 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами; у податковій декларації за 2020 рік 69.10 Діяльність у сфері права; у податковій декларації за 2021 рік 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, та 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям; у податковій декларації за 2022 рік - 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Відповідно до Таблиці A*10/11 Додатку А (обов`язковий) Національного класифікатора КВЕД ДК 009:2010, секції B-F передбачають такі види економічної діяльності: Переробна промисловість, добувна промисловість, розроблення кар`єрів та інша промисловість, з них: Переробна промисловість, Будівництво.

Суд зауважує, що жоден вид економічної діяльності у секціях B-F не співпадає із заявленими позивачем видами економічної діяльності у податкових (звітних) деклараціях позивача за 2018-2022 роки.

Відповідно до п.4 ч.5 ст.44 КАС України, учасники справи зобов`язані подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Разом з тим, суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази використання складських приміщень за призначенням у господарській діяльності.

У позовній заяві позивач також не зазначає, що ці складські приміщення використовуються ним за призначенням у господарській діяльності.

З огляду на вищевикладені факти та обставини, суд не вбачає підстав для застосування відповідачем в межах спірних правовідносин підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Разом з тим, доводи позивача щодо несвоєчасного отримання оскаржуваних ППР спростовуються наявними в матеріалах справи поштовими поверненнями за закінченням терміну зберігання, які були надіслані на податкову адресу позивача.

Пунктом 58.3 статті 58 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Відповідно до статті 42 ПК України, податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Відповідно до 42.4. статті 42 ПК України платники податків, які подають звітність в електронній формі та/або пройшли електронну ідентифікацію онлайн в електронному кабінеті, можуть здійснювати листування з контролюючими органами засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги".

Пунктом 42.5. статті 42 ПК України передбачено, що у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Отже, ППР №0-1551-2018 від 16.11.2021 року, №0-1551-2019 від 16.11.2021 року, №0-1551 від 16.11.2021 року, №0-1551 від 24.06.2022 року, №0-1551 від 05.04.2023 року вважаються належним чином врученими позивачу.

Водночас стосовно доводів позивача про те, що в оскаржуваних ППР відповідачем складські приміщення вказано як «споруда» та наведено її площу « 3 107,30», що не відповідає свідоцтву про право власності на нерухоме майно від 04.09.2007 серії НОМЕР_2 (а.с.25), суд зазначає наступне.

Так, вказаним свідоцтвом передбачено, що складське приміщення (тип об`єкта) за адресою АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Опис об`єкта: складське приміщення, 1 Г, 806,7 кв.м.; складське приміщення, 2 Д. 1571,0 кв.м.; складське приміщення, 3 Е, 730,2 кв.м.

В той же час згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 за типом майна є складським приміщенням. Загальна площа об`єкта становить 3107,3 кв.м.

Таким чином, відповідач при прийнятті оскаржуваних ППР використовував інформацію з вищевказаних реєстрів, а тому доводи позивача про невірно вказану площу є неприйнятними.

При цьому помилка податкового органу у вигляді невірно зазначеного типу об`єкта «споруда» замість вірного «складські приміщення» не виключає відповідальність платника податку та не може слугувати єдиною підставою для скасування ППР, що було прийнято на підставі поданих позивачем податкових декларацій за 2018-2022 роки.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (, адреса: вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044), про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя О.О. Хурса

.