Справа № 520/18409/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

29.08.2023 р. справа №520/18409/23 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

Заступника керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області (далі за позовом - прокурор) в інтересах Держави в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області (далі за текстом - позивач, заявник), третя особа - Департамент довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації
до Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області (далі за текстом - відповідач, Сільська рада)
провизнання бездіяльності протиправною та спонукання до проведення робіт, -
встановив:

Позов з вимогами про: 1) визнання протиправною бездіяльності Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області щодо не проведення робіт із винесення меж ентомологічного заказника місцевого значення «Парижанський» та закріплення їх в натурі (на місцевості); 2) зобов`язання Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити проведення робіт із винесення меж ентомологічного заказника місцевого значення «Парижанський» загальною площею 5 га, який знаходиться на території Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області та закріплення його меж в натурі (на місцевості) було подано прокурором в інтересах Держави в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області та умотивовано тим, що, зокрема, нестворення земельної ділянки як речі матеріального світу у межах, котрі співпадають із контурами ентомологічного заказника місцевого значення «Парижанський» суперечить публічним інтересам суспільства та Держави у сфері охорони довкілля.

Позивач про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, але правом на подачу процесуальних документів не скористався.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Департамент захисту довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, але правом на подачу процесуальних документів не скористався.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що Біляївською сільською радою Лозівського району Харківської області були прийняті рішення від 26.07.2023р. №1407 та від 26.07.2023р. №1420 про викладення у новій редакції Основних заходів програми охорони навколишнього природного середовища на території Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області на 2021-2023 роки та про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду - ентомологічного заказника місцевого значення "Парижанський".

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 03.12.1984р. №562 було затверджено мережу території та створено об`єкт природно-заповідного фонду місцевого значення області - "Парижанський" поблизу с. Суданка (далі за текстом - Об`єкт, Заказник).

Наказом Департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської обласної державної адміністрації від 27.10.2021р. №41 було затверджено положення про ботанічний заказник місцевого значення "Парижанський".

Згідно з п.1.6 означеного Положення на відповідача покладено обов`язок належного утримання території Заказника, дотримання установленого режиму охорони і збереження Заказника.

Відповідно до охоронного зобов`язання від 25.11.2021р. №040123-131/Е3М3 Заказник передано під охорону відповідача.

За викладеним у позові твердженням прокурора, станом на 26.05.2023р. відповідачем не забезпечено вжиття організаційно-правових заходів, спрямованих на винесення меж ентомологічного заказника місцевого значення «Парижанський» загальною площею 5 га на території Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області та закріплення в натурі (на місцевості) меж ентомологічного заказника місцевого значення «Парижанський» загальною площею 5 га на території Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, указане діяння підлягає кваліфікації у якості протиправної бездіяльності органу місцевого самоврядування із примусовим спонуканням органу місцевого самоврядування до ...

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 7 ст.41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ч.ч.2 і 3 ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За матеріалами справи відповідач набув правомочності власника території Заказника відповідно до п.24 Розділу ХХ Земельного кодексу України у редакції Закону України від 28.04.2021р. №1423-ІХ.

Відповідно до ст.43 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Частиною 1 ст.79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як то указано у ч.1 ст.791 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно з ч.2 ст.791 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Відповідно до ч.4 ст.791 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

У силу застереження ч.9 ст.791 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

За змістом ч.1 ст.4 Закону України від 25.06.1991р. №1264-ХІІ "Про охорону навколишнього природного середовища" природні ресурси України є власністю Українського народу.

Положеннями ст.5 Закону України від 25.06.1991р. №1264-ХІІ "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарській обіг так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Суспільні відносини з приводу функціонування об`єктів природно-заповідного фонду України регламентовані, зокрема, приписами, Закону України від 16.06.1992р. №2456-ХІІ "Про природно-заповідний фонд України" (далі за текстом - Закон України №2456-XII).

Так, згідно з ч.ч.3, 5 ст. 53 Закону України №2456-XII рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами. Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Згідно зі ст.60 Закону України №2456-XII охорона територій та об`єктів природно-заповідного фонду інших категорій покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають. Органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи місцевого самоврядування сприяють охороні й збереженню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, виконанню покладених на них завдань.

За правилами ч.4 ст.7 Закону №2456-XII межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

У відповідності до ст.1 Закону України від 22.05.2003р. №858-IV "Про землеустрій" (далі за текстом - Закон України №858-IV) проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

З огляду на п. "в" ч.2 ст.25 Закону України №858-IV, одним із видів документації із землеустрою є проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів.

Відповідно до ст.47 Закону України №858-IV проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються з метою: збереження природного різноманіття ландшафтів, охорони довкілля, підтримання екологічного балансу; створення місць для організованого лікування та оздоровлення людей, масового відпочинку і туризму; створення приміських зелених зон, збереження і використання об`єктів культурної спадщини; проведення науково-дослідних робіт; встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг; визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні земель, встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, а також інформування про такі обмеження землевласників, землекористувачів, інших фізичних та юридичних осіб.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно - заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого (округи і зони санітарної (гірничо-санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення, водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів, а також встановлюють режим використання та охорони їх територій.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються на підставі укладених договорів між замовниками документації із землеустрою та її розробниками.

Звідси слідує, що розробка проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду відповідає публічним інтересам суспільства у сфері охорони довкілля.

Підстави для аналогічного висновку випливають також із змісту положень п.621 Переліку видів діяльності, що належать до природоохоронних заходів (затверджений постановою КМУ від 17.09.1996р. №1147)

За змістом ст.26 Закону України №858-IV замовникам документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

Відповідно до абз.4 ст.47 Закону України №858-IV проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природи заповідного фонду розробляються для біосферних заповідників, природних заповідників, національних природних парків, регіональних ландшафтні парків, ботанічних садів, дендрологічних парків, парків - пам`яток садів паркового мистецтва та зоологічних парків на землях та земельних ділянка що включаються до складу цих територій без вилучення у землевласників землекористувачів.

Статтею 3 Закону України №2456-XII передбачено, що до природно-заповідного фонду України належать: природні території об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

За приписами ст.47 Закону України №858-IV, рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.

У спірних правовідносинах за приєднаними до справи доказами судом не виявлено іншого суб`єкта права, котрий був би обтяжений обов`язком забезпечувати в загальних інтересах суспільства належний стан та охорону території Заказника, окрім відповідача, у тому числі і у спосіб ініціювання процедури розробки проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до ст.19 Закону України №858-IV до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать: організація і здійснення землеустрою; здійснення контролю, впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою, координація здійснення землеустрою та контролю за використанням охороною земель комунальної власності; інформування населення про заходи; передбачені землеустроєм; вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону.

Згідно з пунктами 34, 37 ч.1 ст. 26 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі за текстом - Закон України №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської селищної, міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин; прийняття рішень про організацію територій і об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; внесення пропозицій до відповідних державних органів щодо оголошення природних та інших об`єктів, що мають екологічну історичну, культурну або наукову цінність, пам`ятками природи, історії або культури, які охороняються законом, прийняття рішень про оголошення в місцях масового розмноження та вирощування потомства дикими тваринами "сезону тиші" з обмеженням господарської діяльності та добуванням об`єктів тваринного світу.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах відповідачем були добровільно взяті зобов`язання з охорони та належного утримання Заказника та у силу імперативної норми закону набуті правомочності власника відносно території Заказника, однак протягом проміжку часу із настання цих подій не було вчинено організаційно-розпорядчих дій, спрямованих на замовлення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж Заказника.

Доказів існування об`єктивно нездоланних перешкод чи непереборних труднощів для вчинення згаданих вище дій матеріали справи не містять.

Тому, кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах волевиявлення відповідача, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням особи слід розуміти письмовий акт, під дією особи слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю особи слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою особи слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

При цьому, за змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Оскільки у спірних правовідносинах відповідач був обтяжений обов`язком ініціювати процедуру розробки проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж території Заказника; обставин існування іншого компетентного суб`єкта права, котрий мав би правові підстави та фізичну змогу вдатись до підміни собою у даному конкретному випадку відповідача (виконання функції за відповідача), матеріалами справи не підтверджено; норми чинного національного закону України відносно даного конкретного випадку не містять іншого ефективного та дієвого механізму захисту публічних інтересів суспільства, окрім примусового спонукання зобов`язаної особи до виконання покладених законом завдань за рішенням суду; учасниками спору до матеріалів справи не подано доказів об`єктивної нездатності відповідача забезпечити виконання покладеного законом обов`язку, то поданий прокурором позов підлягає до задоволення.

При цьому, суд зауважує, що порушення закону у даному конкретному випадку можуть бути кваліфіковані у якості усунутих не раніше у часі від настання моменту внесення до Державного земельного кадастру відомостей про кадастровий номер сформованої земельної ділянки, який має співпадати з контурами Заказника та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про речове право власності на цю ділянку за компетентним суб"єктом права (зокрема, відповідачем).

З огляду на зміст чинного наразі правового регламентування спірних правовідносин та зміст поведінки учасників спірних правовідносин суд доходить до переконання, що позов поданий прокурором в інтересах Держави обґрунтовано та підставно, поза межі реалізації управлінських функцій органу прокуратури України згідно з ч.1 ст.23 Закону України від 14.10.2014р. №1697-VII "Про прокуратуру" не виходить.

Разом із тим, за епізодом обтяження відповідача обов`язком забезпечити проведення робіт із використання словоформи "відповідно до вимог чинного законодавства України" позов до задоволення не підлягає, оскільки, по-перше, за змістом ст.8 Конституції України, ч.1 ст.5, ч.2 ст.5, ч.4 ст.5, ч.2 ст.244 КАС України, ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зміст вимоги позивача та зміст резолютивної частини рішення суду повинен мати максимально конкретизований характер (а прокурором у позові не зазначено та не у ході розгляду справи не доведено які саме норми та якого саме акту права входять до вичерпного обсягу чинного законодавства України у даному конкретному випадку), а по-друге, прокурором до матеріалів справи не подано жодних доказів існування у відповідача незмінного та нездоланного наміру ухилятись від виконання рішення суду взагалі або здійснювати виконання рішення суду не відповідно до вимог чинного законодавства України.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області з приводу не проведення робіт із винесення меж ентомологічного заказника місцевого значення «Парижанський» на території Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області загальною площею 5 га та закріплення в натурі (на місцевості) меж ентомологічного заказника місцевого значення «Парижанський» на території Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області загальною площею 5 га.

Зобов`язати Біляївську сільську раду Лозівського району Харківської області забезпечити проведення робіт із винесення меж ентомологічного заказника місцевого значення «Парижанський» на території Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області загальною площею 5 га та закріплення в натурі (на місцевості) меж ентомологічного заказника місцевого значення «Парижанський» на території Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області загальною площею 5 га.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко