Справа № 600/1984/23-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 р. м. Чернівці Справа №600/1984/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Мар`ян Іван Степанович до Державної установи "Чернівецький слідчий ізолятор" про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Мар`ян Іван Степанович до Державної установи "Чернівецький слідчий ізолятор" з такими позовними вимогами:

визнати протиправними дії Державної установи "Чернівецький слідчий ізолятор" щодо не належного забезпечення права ОСОБА_1 на користування в камері ліхтариком;

зобов`язати ДУ "Чернівецький слідчий ізолятор" забезпечити право ОСОБА_1 на користування в камері ліхтариком.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звертався до відповідача із заявою про надання дозволу на видачу в його камеру світлодіодного ліхтарика на акумуляторі із запасним до нього акумулятором, на що відповідачем надано відповідь, згідно якої зазначений предмет не передбачений наказом міністерства юстиції "Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань" від 28.08.2018 №2823/5.

Вказане на думку позивача, порушує його право на гідні умови утримання, а також створює реальну загрозу його здоров`ю та життю.

Позивач вважає, що дозвіл на право користування ліхтариком не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки світлодіодний ліхтарик на акумуляторі не внесений до Порядку забезпечення, обліку та експлуатації меблів, інвентарю і предметів господарчого забезпечення та норм їх забезпечення і експлуатації в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 27.07.2012 №1118/5 та Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України 28.08.2018 №2823/5, про що, як вказував відповідач, неодноразово наголошувалось позивачу.

Не погоджуючись із відзивом на позовну заяву, позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначав, що засудженим дозволено користуватися ліхтариком, якщо це не порушує порядок та безпеку в установі.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.04.2023 призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі. В державній установі "Чернівецький слідчий ізолятор перебуває з 10.04.2022.

Судом встановлено, що 21.11.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив дозволу видати йому в камеру світлодіодний ліхтарик на акумуляторі і запасний акумулятор до нього (а.с. 11-12).

За результатами розгляду вказаної заяви, відповідач листом від 28.11.2022 №3/А-7394 повідомив позивача, що світлодіодний ліхтарик на акумуляторі не передбачений наказом Міністерства юстиції України 28.08.2018 №2823/5 "Про затвердження правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань" (а.с. 13).

Вважаючи дії Державної установи "Чернівецький слідчий ізолятор" такими, що обмежують його право на гідні умови утримання, а також створюють реальну загрозу його здоров`ю та життю, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (частина 3 статті 63 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частини 1, 2 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України).

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (частина 2 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

Перелік прав та обов`язків засуджених до позбавлення волі наведено у статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України, частиною 1 якої визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, одержувати інформацію і роз`яснення про умови відбування і порядок виконання покарання у виді позбавлення волі; користуватися послугами, які надаються в місцях позбавлення волі, в тому числі додатковими, оплачуваними; брати участь у трудовій діяльності; отримувати медичну допомогу і лікування, у тому числі платні медичні послуги за рахунок особистих грошових коштів чи коштів рідних та близьких в закладах охорони здоров`я, які мають ліцензію Міністерства охорони здоров`я України та не віднесені до відання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; розпоряджатися грошовими коштами, придбавати, володіти і розпоряджатися предметами, речами, виробами; здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет; одержувати і відправляти посилки, бандеролі, грошові перекази, одержувати передачі; зустрічатися з родичами та іншими особами; подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені; брати участь у роботі самодіяльних організацій та гуртків соціально корисної спрямованості, займатися фізичною культурою і спортом; придбавати, користуватися і зберігати предмети першої потреби, періодичні видання, літературу, продукти харчування; розпоряджатися вільним часом, який відведений розпорядком дня, не порушуючи при цьому правил поведінки; одержувати освіту відповідно до законодавства про освіту; одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; звертатися до адміністрації з проханням внести подання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5 (далі Правила №2823/5).

Розділом II Правил №2823/5 визначено правовий статус засуджених. Основні права та обов`язки засуджених в установах виконання покарань.

Відповідно до п. 1 Розділу II Правил №2823/5 засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також Кримінально-виконавчим кодексом України, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Правовий статус засуджених іноземців або осіб без громадянства визначається законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Дискримінація засуджених за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками забороняється.

Згідно п. 2 Розділу II Правил №2823/5 засуджені мають право: одержувати інформацію про свої права і обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання; на гуманне ставлення до них та на повагу до їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на особисту безпеку; на соціальне забезпечення, у тому числі на оформлення пенсій, соціальної допомоги, відповідно до законодавства; користуватися послугами, які надаються в установах виконання покарань, у тому числі додатковими оплачуваними (перукарня, ремонт одягу, взуття та побутових текстильних виробів, електропобутової техніки та інших побутових приладів тощо); брати участь у трудовій діяльності; на оплачувану працю, організовану відповідно до вимог законодавства про працю; отримувати медичну допомогу і лікування, у тому числі платні медичні послуги за рахунок особистих грошових коштів чи коштів рідних та близьких, у закладах охорони здоров`я; розпоряджатися грошовими коштами, придбавати, володіти і розпоряджатися предметами, речами, виробами, за винятком тих, використання яких заборонено; здійснювати листування у порядку, встановленому пунктом 1 розділу ХІІІ цих Правил; вести телефонні розмови у порядку, встановленому розділом ХІV цих Правил; користуватися глобальною мережею Інтернет відповідно до Порядку організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19.10.2017 №3233/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.10.2017 за № 1280/31148; одержувати і відправляти посилки, бандеролі, грошові перекази, одержувати передачі у порядку, встановленому пунктами 1-3 розділу ХІІ, пунктом 2 розділу ХІІІ цих Правил; зустрічатися з родичами та іншими особами з урахуванням обмежень, передбачених для різних категорій засуджених; рідною мовою давати пояснення, вести листування, подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені, а також отримувати відповіді мовою звернення; брати участь у роботі самодіяльних організацій та гуртків соціально корисної спрямованості (крім осіб, засуджених до арешту), займатися фізичною культурою і спортом, користуватися бібліотекою, настільними іграми; носити спортивний одяг та взуття під час проведення спортивних заходів та у вільний час відповідно до розпорядку дня (до засуджених, які тримаються у виправних центрах, виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та дільницях соціальної реабілітації, це обмеження не застосовується); придбавати, користуватися і зберігати предмети першої потреби, періодичні видання, літературу, продукти харчування; розпоряджатися вільним часом, який відведений розпорядком дня, не порушуючи при цьому правил поведінки; одержувати освіту відповідно до законодавства про освіту; звертатися до адміністрації установи виконання покарань з проханням внести подання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким; відповідно до статті 539 Кримінального процесуального кодексу України подавати клопотання до суду для вирішення питань, визначених статтею 537 цього Кодексу; на щоденну прогулянку під час відбування покарання в камерах; на здійснення свободи сповідувати будь-яку релігію або виражати переконання, пов`язані із ставленням до релігії, у тому числі на вільний вибір і допуск священнослужителя для відправлення релігійних таїнств і обрядів, за винятком обмежень, передбачених Кримінально-виконавчим кодексом України; на отримання копій документів з їхніх особових справ та інших документів, що є у розпорядженні адміністрації установи виконання покарань, у порядку, встановленому цими Правилами; на належне матеріально-побутове забезпечення; користуватися у приміщеннях для вживання їжі та зберігання продуктів харчування електричними чайниками потужністю не більше 2 КВт, мультиварками та мікрохвильовими пічками з розрахунку: три чайники - на відділення соціально-психологічної служби чи сектор відповідного рівня безпеки (один на камеру - у ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки), по дві мультиварки та мікрохвильові печі - на відділення соціально-психологічної служби чи сектор відповідного рівня безпеки (по одній на камеру - у ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки); придбавати для загального користування за власний рахунок або рахунок родичів телевізори (без можливості виходу в мережу Інтернет), цифрові ефірні тюнери T2, DVD-програвачі, холодильники, побутові електровентилятори з розрахунку: телевізор, цифровий ефірний тюнер T2 та DVD-програвач - по одному на відділення соціально-психологічної служби (сектор відповідного рівня безпеки) або жилу секцію (камеру у ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки); холодильник - не менше двох на відділення соціально-психологічної служби (у ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки холодильник встановлюється у приміщеннях для зберігання продуктів харчування); побутовий електровентилятор - по одному на жилу секцію (приміщення) відділення соціально-психологічної служби або камеру у ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки.

Системний аналіз приписів зазначених вище норм свідчить про те, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, не наділені правом на користування в камері ліхтариком.

Згідно ч. 1 ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям (ч. 2 ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Частиною 6 указаної вище статті визначено, що засуджені з дозволу адміністрації можуть з коштів, які знаходяться на особових рахунках, додатково придбавати взуття і одяг, у тому числі спортивний, оплачувати лікувально-профілактичні послуги, що надаються додатково за призначенням лікаря, отримувати необхідне за медичними показаннями дієтичне харчування.

Відповідно до статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, статті 11 Закону України "Про попереднє ув`язнення", Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 №343 "Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції", постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 №348 "Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції" та з метою впорядкування забезпечення меблями, інвентарем і предметами господарчого призначення установ виконання покарань і слідчих ізоляторів, наказом Міністра юстиції України затверджено "Порядок забезпечення, обліку та експлуатації меблів, інвентарю і предметів господарчого призначення та норм їх забезпечення і експлуатації в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України" від 27.07.2012 №2823/5 (далі - Порядок №2823/5).

Так, відповідно до п. 1. Порядку №2823/5 забезпечення установ виконання покарань і слідчих ізоляторів меблями, інвентарем і предметами господарчого призначення здійснюється відповідно до норм належності майна згідно з номенклатурою та строками експлуатації меблів, інвентарю і предметів господарчого призначення в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України (додаток 1) та відображається в табелі належності меблів, інвентарю та предметів господарчого призначення, що затверджується начальником міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань (додаток 2), виходячи з норм належності і штатної чисельності приміщень.

Додатком 1 до Порядку забезпечення, обліку та експлуатації меблів, інвентарю і предметів господарчого призначення установ виконання покарань і слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України передбачено Номенклатуру та строки експлуатації меблів, інвентарю і предметів господарчого призначення в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України.

До меблів та інвентаря входять: кафедра-трибуна, килим або м`яке покриття на підлогу, килимок гумовий, килимок настінний, килимок приліжковий, крісло робоче поворотне, крісло м`яке поворотне, крісло для відпочинку м`яке, крісло жорстке, диван розкладний м`який, крісло перукарське, кушетка медична, лава, лампа настільна, ліжко дитяче, ліжко з дерев`яними спинками, ліжко металеве, ліжко металеве відкидне, ліжко одноярусне, підставка для чищення взуття, підставка під бак для води, підставка під взуття, полиця настінна для туалетних речей, світильник на стелю, стелажі різного призначення, стенд-вітрина, стіл для засідань, стіл аудиторний, стіл виробничий, стіл для апаратури, стіл для прасування, стіл журнальний, стіл картотечний, стіл під прибор для води, стіл приставний, стіл для телефону, стіл прямокутний, стіл обідній і 4 стільці, стіл обідній 6- або 10-мiсний з 2 лавами, столи однотумбовий, двотумбовий, стіл-тумба кухонний, стілець напівм`який, секція з шухлядами приставна, секція з табурет, табурет чоботаря, термометр, тумба для сидіння, тумба під телевізор, аудіо-, відеоапаратуру, тумбочка приліжкова, тумбочка медична, шафа комбінована, шафа бібліотечна, шафа-вітрина, шафа господарча, шафа для одягу, шафа для одягу із секціями, шафа для картотек, шафа для книжок, шафа металева, шафа настінна, шафа-роздягальня, шафа-стелаж для фотоматеріалів, прибор для води, бак для питної води з кухлем і тазом, бачок (або урна) для харчових відходів, урна для сміття, вішалка настінна на 1-2, 3-5 або 20 гачків, для рушників, вішалка настінна або така, що ставиться на підлогу, годинник настінний, гучномовець, дзеркало настінне, занавіски (фіранки) з карнизом, світлозахисні занавіски (штори) з карнизом, кабіна типова для короткострокових побачень,

канапа жорстка.

Із аналізу вказаних норм вбачається, що до інвентаря входить зокрема, лампа настільна та світильник на стелю.

Натомість світлодіодний ліхтарик на акумуляторі і запасний акумулятор до нього даними Правилами не передбачений.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи викладене, оскільки вказаними вище нормативно-правовими актами не передбачено користування засудженим в камері ліхтариками, то суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, а тому позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи спір, суд звертає увагу і на те, що позивачем у позовній заяві не наведено жодної норми, яка саме зобов`язує відповідача надати позивачу дозвіл на право на користування в камері ліхтариком.

Відносно доводів позивача про те, що відповідач не здійснюючи жодних заходів щодо надання йому права користуватись ліхтариком порушує його право на гідні умови утримання, а також створює загрозу його здоров`ю та життю, то такі суд оцінює критично, адже жодних доказів на підтвердження указаного позивачем не надано.

Окрім цього, стосовно посилань позивача на те, що ліхтарик йому потрібний через те, що у камері відсутнє світло через аварійні відключення світла в слідчому ізоляторі, у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, то такі суд також не бере до уваги, оскільки аварійні відключення, які були необхідними та не відворотними, здійснювались по всій території України. Тому вважати відсутність світла у камері через вказані обставини, порушенням, як зазначає позивач, саме його права на гідні умови утримання та створення загрози його здоров`ю та життю у даному випадку є помилковим.

Суд звертає увагу позивача на те, що через аварійні відключення світла по всій території України призводять до відсутності світла не лише у Державній установі "Чернівецький слідчий ізолятор", але по всіх містах України, що відповідно ускладнює життя всіх громадян держави.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у даних спірних відносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому правові підставі для задоволення позову відсутні.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на викладене, з урахуванням вищевикладених обставин справи, оцінюючи в сукупності наявні в справі письмові докази, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено суду правомірність оскаржуваних дій.

Враховуючи вищезазначене суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Оскільки в задоволенні адміністративного позову відмовлено, суд не вирішує питання про понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Мар`ян Іван Степанович, до Державної установи "Чернівецький слідчий ізолятор" про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач ОСОБА_1 (ДП "Чернівецький слідчий ізолятор" пл. Соборна, 6, м. Чернівці, 58000);

Представник позивача - адвокат Мар`ян Іван Степанович (вул. Рівненська, 5-А, офіс 705, А/С, м. Чернівці);

Відповідач - Державна установа "Чернівецький слідчий ізолятор" (площа Соборна, 6, м. Чернівці, ).

Суддя В.О. Григораш