Справа № 480/3278/23
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2023-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
28 серпня 2023 року Справа № 480/3278/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравченка Є.Д., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду м. Суми клопотання Сумської обласної прокуратури про залишення позовної заяви без розгляду по справі № 480/3278/23 за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та матеріальної допомоги,-
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Сумської обласної прокуратури, в якому просив стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 не виплачену при звільненні 22.10.2021 вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку, а також матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора за 2022 рік відповідно до положень ст. 83 Закону України "Про прокуратуру".
Ухвалою суду від 13.04.2023 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 20.04.2023 продовжено строк залишення позовної заяви без руху.
На виконання вимог ухвали від 20.04.2023 позивачем надано суду пояснення щодо строків звернення до суду.
Ухвалою суду від 03.05.2023 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження по справі № 480/3278/23, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
У подальшому, від представника відповідача надійшло до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущенням позивачем місячного строку звернення до суду. Так, з посиланням на практику Верховного Суду, вказав, що вихідна допомога при звільненні та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальними чи компенсаційними виплатами (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто вказані виплати не входять до структури заробітної плати. Тому для спірних виплат передбачено місячний строк звернення до суду, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України.
На переконання відповідача, датою, коли особа дізналася про порушення своїх прав, слід вважати 22.10.2021 - дата здійснення остаточного розрахунку при звільненні. Відтак, звернувшись до суду 11.04.2023, позивачем пропущено визначений законом строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Дослідивши доводи клопотання, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
При цьому, усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Як встановлено судом, позивача було звільнено 22.10.2021 з посади прокурора Сумської місцевої прокуратури наказом Сумської обласної прокуратури № 410к від 19.10.2021.
Разом з тим, частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (у редакції станом на час звільнення позивача) встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Суд звертає увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX внесено зміни до ст. 233 КЗпП України та викладено її в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX) набрав чинності з 19.07.2022.
Отже, після внесення Законом № 2352-IX вказаних змін, частиною 2 статті 233 КЗпП України не врегульовано питання щодо строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення (або нарахування та виплати) заробітної плати, а лише встановлено строк звернення до суду виключно у справах:
- про звільнення (місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення);
- у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні).
Проте, Закон № 2352-ІХ не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Тобто, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як вбачається з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно, зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, необхідно визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.
Таким чином, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.
Позицію стосовно застосування конституційного принципу незворотності дії даного закону у часі підтримав Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22. Верховний Суд наголосив на тому, що дія статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
За таких умов відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах змін, внесених згідно Закону № 2352-IX до приписів статті 233 КЗпП України, які набрали чинності з 19.07.2022.
При цьому, правовий висновок щодо непоширення на спірні правовідносини місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, викладений Верховним Судом у низці постанов.
Так, зокрема, у постанові від 29.11.2022 у справі № 200/4481/21 Верховний Суд виклав такий правовий висновок:
«Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України.
Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.
Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.
Отже, спір у цій справі стосується зокрема невиплати вихідної допомоги при звільненні, на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.
Окрім того, відповідно до пункту 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 №1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.04.2023.
Щодо строку звернення до суду з вимогою про стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, суд враховує наступне.
Як вбачається з матеріалів позову, позивач звернувся до Сумської обласної прокуратури із заявою від 23.02.2023 (а.с.84), в якій просив повідомити про нарахування і виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. На звернення позивача, відповідач листом від 03.03.2023 № 07-213 вих.-23 (а. с. 17-19) зокрема повідомив позивача про те, що позивачу у 2022 році матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не нараховувалась та не виплачувалась.
Відтак, про порушення своїх прав позивач повинен був дізнатися з дня ознайомлення з листом Сумської обласної прокуратури від 03.03.2023 № 27-54 вих.-23.
При цьому, суд враховує, що відповідно до інформації з системи "Діловодство спеціалізованого суду" позивач 29.03.2023 звертався до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій зокрема просив стягнути з відповідача матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, проте ухвалою суду від 11.04.2023 у справі № 480/2726/23 вказану позовну заяву було повернуто позивачу.
У вказаній ухвалі суд роз`яснив позивачу, що відповідно до ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Відтак позивач, вдруге звернувшись до суду з позовною заявою про стягнення матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, датованою 11.04.2023, не пропустив визначений законом строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 166, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання Сумської обласної прокуратури про залишення позовної заяви без розгляду по справі № 480/3278/23 за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та матеріальної допомоги - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя Є.Д. Кравченко