Справа № 340/4454/23
Суддя: С.В. ДЕГТЯРЬОВА
Дата ухвалення: 2023-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2023 року м. Кропивницький Справа № 340/4454/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дегтярьової С.В., розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.08.2020 р. по 25.05.2023 р. включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.08.2020 р. по 25.05.2023 р. включно в сумі 415947,94 грн. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р. №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 20.05.2016 по 15.03.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (попередня назва військова частина НОМЕР_4 ).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 15.03.2019 року №59 позивача з 15.03.2019 року було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Однак, після виключення зі списків особового складу з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні.

Так, індексація грошового забезпечення в сумі 97539,12 грн. була виплачена лише 26 травня 2023 року, а тому наявні підстави для нарахування та виплатити середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 27.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву (а.с.25-26).

Відповідач позов не визнав, вважає суму середнього заробітку завищеною та неспівмірною із сумою виплаченої індексації, оскільки сума виплаченої індексації становить 97539,12 грн., а сума нарахованого позивачем середнього заробітку 415947,94 грн. З огляду на викладене просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 з 20.05.2016 по 15.03.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (попередня назва військова частина НОМЕР_4 ) (а.с.18).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 , виданим 03.12.2017 року (а.с.21).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 15.03.2019 року №59 позивача з 15.03.2019 року було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Однак, після виключення зі списків особового складу з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, у зв`язку із чим він звертався до суду (а.с.16).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.07.2022 по справі № 340/1465/20, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2017 по 2018 рік включно.

27.08.2020 року на виконання рішення суду відповідачем виплачено позивачеві 13661,91 грн. компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 по справі № 340/4535/20, стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10000,00 грн. В даному провадженні суд розглядав період затримки розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку з 15 березня 2019 року по 27 серпня 2020 року включно.

Згодом позивач звернувся до суду з позовом про виплату індексації грошового забезпечення.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 по справі № 340/767/20, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 15.03.2016 року по 28.02.2018 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду дане рішення скасоване:

- визнано протиправною бездіяльність військової частини щодо не виплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 15.03.2016 року по 28.02.2018 року включно та зобов`язано нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 15.03.2016 по 28.02.2018 року включно із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць);

- визнано протиправною бездіяльність військової частини щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.03.2018 по 15.03.2019 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 та зобов`язано нарахувати і виплатити на користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.03.2019 року включно.

26 травня 2023 року позивачу на виконання вказаного рішення виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 97539,12 грн. (а.с.11), а тому позивач вважає наявними підстави для нарахування та виплатити середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частинами 1-3 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Статтею 1 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що даним кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України в справі № 4-рп/2012 визначено, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме відповідач не нарахував та не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення з 15.03.2016 року по 15.03.2019 року, що було предметом розгляду у справі № 340/767/22.

На виконання рішення апеляційного суду від 23.02.2023 по справі №340/767/22 відповідачем 26.05.2023 року здійснено виплату позивачу індексацію грошового забезпечення за період 15.03.2016 року по 15.03.2019 року у розмірі 97539,12 грн., що не заперечується відповідачем та підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою щодо руху коштів на рахунку позивача (а.с.11).

Верховний Суд у постанові від 26.01.2022 по справі № 240/12167/20 зазначив про те, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 в справі № 140/2006/19, від 04.09.2020 в справі № 120/2005/19-а, від 05.03.2021 в справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 в справі № 340/970/20, від 13.10.2021 в справі № 580/1790/20.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила про те, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, індексація грошового забезпечення за період з 15.03.2016 року по 15.03.2019 року, що належала до виплати станом на 15.03.2019 та на яку мав право позивач, повинна була бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби. Факт не виплати в установлений строк підтверджений рішеннями суду, які набрали законної сили та є підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116,117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України в справі №4-рп/2012, а також правові позиції Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд у постанові від 04.09.2020 у справі № 120/2005/19-а зазначив про те, що статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 8 вказаного порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявної в матеріалах справи довідки про нараховані суми грошового забезпечення позивачу від 19.12.2022 № 6526 слідує, що останніми 2 місяцями, що передували його звільненню є:

- січень 2019 рік, за 31 день, грошове забезпечення складає 15427,11грн.;

- лютий 2019 рік, за 28 днів, грошове забезпечення складає 15427,11 грн.

З огляду на наведене середньоденна (годинна) заробітна плата, з якої слід обраховувати суму середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 522,95 грн. = (15427,11 грн. + 15427,11 грн.) : 59 днів (січень 2019 рік + лютий 2019 рік).

Період за який позивач просить виплатити середній заробіток за час затримки при звільненні з 27.08.2020 по 25.05.2023 (включно) складає 1002 дні, а тому позивач обрахував у позові середній заробіток за цей період в сумі 415947,94 грн.

При цьому дата "з 27.08.202 року" обґрунтована тим, що суд у провадженні справи №340/4535/20 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій, розглядав період затримки розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку з 15 березня 2019 року по 27 серпня 2020 року включно нарахувавши за цей період 10000,00 грн.

Вказану суму позивач обрахував наступним чином.

Середньоденний заробіток 522,95 грн. х 1002 дні затримки = 523994,90 грн.

25328,23 грн. виплачені кошти в добровільному порядку при звільненні (розрахунок позивача) + 97539,12 грн. (виплачена індексація 26.05.2023 року). В сумі 122867,35 грн. (а.с.4).

97539,12 грн./ 122867,35 грн. х 100% = 79,38%

523994,90 грн. х 79,38% = 415947,94 грн.

Суд вважає, що в порівнянні із виплаченою позивачу індексацією грошового забезпечення у розмірі 97539,12 грн., розраховану вище суму 415947,94 грн. грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно, більше ніж в чотири рази, перевищує суму виплаченої індексації.

Також суд враховує той факт, що військова служба припинена 15.03.2019 року, а з позовом про стягнення індексації грошового забезпечення позивач звернувся лише 21.01.2022 року, майже через три роки після звільнення.

Окрім цього, суд вважає, що позивач безпідставно не враховує норми статті статтею 117 КЗпП України, яка діяла в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року на час проведення виплати, та якою передбачене обмеження періоду виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку - не більш як за шість місяців.

Таким чином, періодом нарахування є період з 25.11.2022 року по 25.05.2023 року (182 дні). Середній заробіток за шість місяців складає 95176,90 грн. (522,95 грн. х 182 дні).

Однак, слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, на переконання суду, належним способом захисту в даному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, є саме стягнення з Військової частини НОМЕР_2 на користь позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні у розмірі 97539,12грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 132, 134, 139, 242-246, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 28.08.2020 р. по 25.05.2023 р. включно в сумі 95176,90 грн. (дев`яносто п`ять тисяч сто сімдесят шість гривень дев`яносто копійок).

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду С.В. ДЕГТЯРЬОВА