Справа № 380/16889/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/16889/22 пров. № А/857/8634/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Доморадової Р.В.,

представника позивача - Василик Ю.М.,

представника відповідача - Слиш Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року (головуючий суддя Клименко О.М., м. Львів) у справі № 380/16889/22 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Офіс Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Львівської обласної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Офісу Генерального прокурора, у якому просив стягнути з Львівської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за затримку виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року в справі № 813/7982/14 за період з 17 червня 2021 року по 22 квітня 2022 року у розмірі 2082045,60 грн. без урахування належних податків і зборів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач допустив затримку виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 813/7982/14 про поновлення його на роботі, відтак відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України має право на отримання середнього заробітку за затримку виконання рішення за період з 17 червня 2021 року по 22 квітня 2022 року. Вважає, що з Львівської обласної прокуратури на його користь належить стягнути середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 2082045,60 грн (216 робочих днів х 9639,10 грн).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 813/7982/14 за період з 18 червня 2021 року по 22 квітня 2022 року у розмірі 116975,24 грн.

Не погодившись із рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, Львівська обласна прокуратура та Офіс Генерального прокурора подали апеляційні скарги, в яких покликаються на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Львівська обласна прокуратура доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника. Вказує, що працівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідними умовами для видання якого є письмова заява поновленого працівника або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. Зазначає, що позивача поновлено на підставі судового рішення, а також виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 16.02.2022, який надійшов 05.04.2022. Звертає увагу, що до 05.04.2022 позивач не подавав жодної заяви про поновлення на роботі, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Офіс Генерального прокурора в обгрунтування позовних вимог зазначає, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого працівника до роботи, при цьому, суд має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення на роботі. Звертає увагу, що винесення ухвали про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі можливе за умови добросовісного користування таким працівником наданими законом правами, зокрема, щодо вчинення ним необхідних дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення. Вказує, що виконавчий лист Львівського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 надійшов 05.04.2022, а позивач до 05.04.2022 не подавав заяви про поновлення. Крім того, зазначає, що затримка у зверненні рішення суду до примусового виконання надає матеріальні переваги позивачу при подальшому відшкодуванні коштів.

Просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник Львівської обласної прокуратури під час апеляційного розгляду підтримала апеляційні скарги.

Представник позивача у судовому засіданні просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Офісу Генерального прокурора в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлені про його дату, час та місце.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників, проаналізувавши письмові докази, які є в матеріалах справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції і визнається сторонами, наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1498к старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю з 23.10.21.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 813/7982/14, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1498к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області. Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 17 червня 2021 року.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, прокуратури Львівської області та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

22 квітня 2022 року Генеральний прокурор видав наказ № 43к, яким скасовано Наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1498к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю. ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області з 24 жовтня 2014 року.

Вважаючи, що відповідач затримав виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року про поновлення на роботі у справі № 813/7982/14, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 813/7982/14 в частині поновлення позивача на посаді відповідач був зобов`язаний виконати негайно, однак виконав його лише 22 квітня 2022 року, відтак позивач має право відповідно до вимог статті 236 Кодексу законів про працю України на отримання середнього заробітку за час затримки виконання даного рішення.

Щодо розрахунку належних до стягнення сум середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді за встановлений період суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач атестацію не проходив, звільнений з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області, та поновлений на цій же посаді в цьому ж органі прокуратури, його середній заробіток не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Львівської обласної прокуратури. Оплата праці у такому випадку здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (зі змінами).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір середнього заробітку позивача за час затримки виконання судового рішення про поновлення його на роботі за період з 18 червня 2021 року по 21 квітня 2022 року (включно) становить 116975,24 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституцій України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до частини восьмої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У аспекті доводів апеляційних скарг необхідно зазначити, що Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Так, зокрема, у постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож колегія суддів не бачить підстав для відступу від цих висновків.

Доводи апелянтів про необхідність вчинення позивачем активних дій для поновлення на роботі і відсутність вини відповідача у невчасному поновленні на роботі позивача у зв`язку з вищевикладеним до уваги не приймаються.

Апеляційний суд також звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.11.2022 у справі № 460/600/22, який урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Застосовуючи наведені підходи Верховного Суду до обставин цієї справи колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів, що право на стягнення заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі.

Доводи скаржників, що сам позивач не вживав заходів для своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді не заперечують того, що відповідач, зволікаючи і очікуючи ініціативи з боку працівника, допустив таким чином затримку у його виконанні, адже протягом 212 робочих днів наказ про поновлення на посаді ОСОБА_1 не видавався.

Також колегія суддів апеляційного суду зазначає про безпідставність доводів скаржників щодо неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду. У даному випадку волевиявлення працівника на поновлення на роботі визначене через подання відповідного позову.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 813/7982/14 в частині поновлення ОСОБА_1 виконано лише 22 квітня 2022 року, відтак мала місце затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі, що надає позивачу право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що рішення про поновлення позивача на посаді ухвалене судом 17 червня 2021 року, а наказ про поновлення його на роботі виданий роботодавцем 22 квітня 2022 року, відтак період затримки виконання судового рішення починається 18 червня 2021 року та закінчується 21 квітня 2022 року (включно) і становить 212 робочих днів.

Здійснений судом першої інстанції розрахунок суми, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , як і період затримки виконання, не є спірними і визнаються сторонами.

Крім того, апеляційний суд враховує, що позивач погодився з таким нарахуванням, оскільки рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржив.

Таким чином, доводи апеляційних скарг Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин приписів статей 21, 24, 236 КЗпП України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.

Інші доводи та аргументи скаржників, наведені ними у апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року у справі № 380/16889/22- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 28 серпня 2023 року