Справа № 380/3576/22
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року Справа № 380/3576/22 пров. № А/857/7586/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Довгополова О.М., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року (суддя Сакалош В.М., м.Львів), -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі ОТЦК) в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 18138 грн за період з 23.12.2017 по 31.01.2022.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі з посиланням на норми матеріального права вказує, що при нарахуванні та виплаті позивачу сум, належних йому при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру. Відтак, відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), щодо виплати позивачу середнього заробітку за спірний період. Також зауважує, що до розрахунку суми середнього заробітку включена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, яка не відноситься до основних видів щомісячного грошового забезпечення.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 23.12.2017 по 31.01.2022 є протиправними, оскільки ОТЦК при звільненні позивача не проведено з ним остаточний розрахунок.

Такі висновки суду першої інстанції, по суті спору відповідають встановленим обставинам справи, однак вказане рішення суду не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 , з 22.06.2017 до 22.12.2017 проходив військову службу у Пустомитівському районному військовому комісаріаті Львівської області (далі РВК), який знаходиться на фінансовому забезпеченні Львівського обласного військового комісаріату (далі ОВК; в подальшому перейменований на ОТЦК) (на момент звільнення займав посаду радіотелеграфіста відділення зв`язку та інформатизації).

14.12.2017, наказом військового комісара ОВК №45-РС, позивача було звільнено у запас відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ), з урахуванням вимог підпункту «ж» пункту першого частини восьмої цієї ж статті за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

22.12.2017 наказом військового комісара РВК (по стройовій частині) №166, ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу військового комісаріату.

В подальшому позивач дізнався, що відповідач у період з 22.06.2017 по 22.12.2017 виплачував йому індексацію грошового забезпечення в занижених розмірах, оскільки обирав для її нарахування неправильний базовий місяць.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі № 380/8429/21, яке набрало законної сили 14.12.2021 (далі Рішення суду), зокрема зобов`язано ОТЦК нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 22.06.2017 по 22.12.2017 з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, з урахуванням виплаченої суми.

На виконання Рішення суду, ОТЦК 31.01.2022 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 20135,28 грн.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті КЗпП). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

За приписами частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Положеннями статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у цих статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду в 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині перші статті 117 КЗпП). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

У цій справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права індексацію грошового забезпечення за період з 22.06.2017 по 22.12.2017, що встановлено Рішенням суду, просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому ОТЦК провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення за спірний період поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд приходить висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 22.06.2017 по 22.12.2017.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

За приписами абзацу 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначається «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», що затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення; в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Так, відповідно до пункту 242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою індексації грошового забезпечення 31.01.2022, а не при виключенні останнього із списків частини 22.12.2017, то строк затримки розрахунку складає 1500 днів (з 23.12.2017 наступний день після звільнення, до 30.01.2022 день який передує дню виплати).

Відповідно до архівної відомості виданої ОТЦК, розмір грошового забезпечення позивача за два місяці до звільнення, а саме у жовтні 2017 року становив 6545,12 грн, а у листопаді 2017 року - 7409 грн (без врахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення, що виплачена у листопаді 2017 року, і яка як слушно зауважує апелянт не включається до розрахунку середнього грошового забезпечення, так як не є регулярною та основною складовою заробітної плати), загальна сума 13954,12 грн.

Таким чином, для обчислення середнього заробітку з 23.12.2017 по день фактичного повного розрахунку ОТЦК, а саме виплати позивачу індексації грошового забезпечення 30.01.2022. необхідно застосовувати показник 228,75 грн. в день (13954,12 грн./61 день = 228,75).

Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 23.12.2017 (наступний день після виключення зі списків особового складу РВК) по день фактичного розрахунку 30.01.2022 (1500 днів), виходячи із розрахунку 228,75 грн. у день у розмірі 343135 грн (228,75 грн * 1500 днів).

Разом з тим, при вирішенні питання визначення розміру відшкодування середнього заробітку необхідно визначати істотність частки виплаченої індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Зокрема, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 24 жовтня 2011 у справі №6-39цс11; постанові; постанові Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, а також у висновках Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, доцільно застосувати принцип співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дій відповідача щодо її виплати тощо.

Така позиція суду узгоджується і з позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, від 24 липня 2019 року у справі №805/3167/18-а тощо.

Зважаючи на викладене, істотність частки виплаченої індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком становить 0,04 (20135,28 грн / 343135 грн. = 0,05, де 20135,28 грн - сума виплаченої індексації грошового забезпечення, а 343135 грн. - середній заробіток за весь період несвоєчасного розрахунку при звільненні).

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 228,75 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 0,05 х 1500 (кількість днів затримки розрахунку) = 17156,25 грн.

Щодо покликань скаржника на не врахування судом першої інстанції при вирішенні питання щодо суми середнього грошового забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою фактичного розрахунку, правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9587/15-ц в частині застосування середньозваженої облікової ставки за кредитами, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не є протилежними та зводяться до аналогічного висновку: можливості зменшення судом, за певних умов, розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП враховуючи критерії, зазначені вище у цій постанові.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції допустив помилки при розрахунку спірної суми середнього заробітку.

Відповідно до частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги вищенаведених правових норм та встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення суду, з урахуванням висновків викладених судом апеляційної інстанції у цій постанові.

Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року змінити:

виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути з Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 17156,25 гривень за період із 23 грудня 2017 року по 30 січня 2022 року, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.».

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. М. Довгополов
В. С. Затолочний