Справа № 420/1845/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1845/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (; адреса: вул. Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65014) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якій представник позивача просить суд:

визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 6095 від 07.10.2022 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в ОСОБА_3

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на імміграцію в Україну;

стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір.

Разом із позовною заявою представником позивача подане клопотання про витребування у відповідача доказів: належним чином засвідчену копію міграційної справи щодо надання дозволу на імміграцію в України громадянину Туреччини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_1 від 28.01.2021 року, виданий Г/к Туреччини в Одесі).

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа №420/1845/23 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 06.02.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України; витребувано у Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (; адреса: вул. Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65014) належним чином засвідчену копію міграційної справи щодо надання дозволу на імміграцію в України громадянину Туреччини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_1 від 28.01.2021 року, виданий Г/к Туреччини в Одесі).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 в інтересах свого сина звернувся до органів державної міграційної служби із заявою про оформлення сину дозволу на імміграцію в Україну з відповідним пакетом документів. Однак, згідно листа від 09.12.2022 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області позивачу було надіслано рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 07.10.2022 року № 6095 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Представник позивача звертала увагу, що вказаною нормою передбачена відмова в наданні дозволу на імміграцію в інших випадках, передбачених законами України, однак в рішенні не зазначено конкретно, який саме інший випадок став підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію сину позивача.

Крім того, представник позивача наголошувала, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки містить лише посилання на п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» та не окреслює при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття. За таких обставин, представник позивача вказувала, що не підтверджено наявність підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та надав відзив на позовну заяву, в якому зазначалося, що громадянин Туреччини ОСОБА_1 07 червня 2021 року звернувся з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну його неповнолітньому сину - громадянину Туреччини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» у зв`язку із тим, що його син є неповнолітньою дитиною іммігранта.

В ході розгляду матеріалів справи була здійснена перевірка законності надання дозволу на імміграцію батька неповнолітнього ОСОБА_1 . В ході перевірки встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 отримав на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його дружина, шлюб з якою триває понад два роки, є громадянкою України.

Водночас, у зв`язку із тим, що матір`ю громадянина Туреччини ОСОБА_4 є громадянка Туреччини ОСОБА_5 , виникла необхідність перевірки чи перебував ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_5 (у графі «цивільний стан та посвідчення особи ОСОБА_5 № 244164 від 20.04.2015 року зазначено одружена). На думку відповідача ОСОБА_1 перебував одночасно у шлюбі з ОСОБА_5 та громадянкою України, що суперечить чинному законодавству України.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 в термін розгляду матеріалів справи не надав відповідних документів про розірвання шлюбу з громадянкою Туреччини ОСОБА_5 було прийнято рішення про відмову у наданні ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну.

22.05.2023 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив, у якій зазначено, що батьки ОСОБА_7 були офіційно розлучені у Туреччині та потім одружилися в Україні, тому вищезазначена інформація про перебування у шлюбі у двох країнах не відповідає дійсності, що підтверджується рішенням суду Туреччини від 25.11.2010 року.

Поряд з цим, представник позивача звернула увагу суду на те, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію було винесено стосовно сина - ОСОБА_2 , в свою чергу перевірка стосувалася чомусь шлюбу його батька ОСОБА_1 , дозвіл на імміграцію якому було видано у 2012 році. Перевірка сімейного стану батька не має жодного відношення до надання дозволу на імміграцію сина і витребування документів про розірвання шлюбу є неправомірним.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 27 липня 2012 року ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 безстроково (а.с. 14) в Україні.

Згідно копії свідоцтва про народження № 3033 від 02.10.2020 року батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

07 червня 2021 року ОСОБА_1 та його син ОСОБА_2 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. До поданої заяви долучено копію паспорту ОСОБА_7 НОМЕР_1 з апостилем та перекладом, копію свідоцтва про народження №3033 від 02.10.2020 року з апостилем, копію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 безстроково, копію паспорту НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_6 з апостилем та перекладом, нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 про надання згоди на імміграцію із Турецької Республіки до України свого сина за № 545, копію посвідчення особи № НОМЕР_4 , що має апостиль та переклад, нотаріально посвідчену та перекладену згоду ОСОБА_8 про імміграцію сина ОСОБА_4 , копію консультативного висновку спеціаліста відносно ОСОБА_4 , копію посвідчення особи № НОМЕР_5 виданого на ім`я ОСОБА_4 з перекладом, копію листа Генерального консульства Турецької Республіки в м. Одеса про підтвердження особи власника посвідчення особи № НОМЕР_5 , копію нотаріально засвідченої згоди ОСОБА_9 стосовно дозволу на реєстрацію місця проживання громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 , копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копію паспорту громадянина України ОСОБА_9 , копію довідки про реєстрацію місця проживання особи.

07 жовтня 2022 року начальником Головного управління ДМС в Одеській області затверджено висновок про розгляд заяви громадянина Туреччини ОСОБА_2 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну,яким вирішено провадження за заявою громадянина Туреччини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 припинити та в наданні дозволу на імміграцію відмовити.

07 жовтня 2022 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення № 6095 від 07 жовтня 2022 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Туреччини ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із наданою відмовою, вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом в інтересах свого неповнолітнього сина.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773-VI іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В розумінні положень статті 1 Закону №2491-IІI, імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (пункт 6 частини другої статті 4 Закону №2491-III).

Згідно зі статтею 6 Закону України №2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону №2491-III.

Так, згідно зі статтею 9 Закону №2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 9 Закону України №2491-III заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні (пункт 6 частини сьомої статті 9 Закону №2491-III).

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлені статтею 10 цього Закону. Зокрема, відповідно до пункту 6 частини першої статті 10 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам в інших випадках, передбачених законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983).

Пунктом 1 Порядку №1983 формування квоти імміграції встановлено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Пропозиції стосовно осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України, а також тих, що раніше перебували в громадянстві України, та батьків, чоловіка (дружини) іммігранта, його неповнолітніх дітей готуються безпосередньо ДМС (пункт 3 Порядку формування квоти імміграції).

Разом з тим, Порядок № 1983 визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Пунктом 11 Порядку №1983 відповідно до обставин цієї справи передбачено, що для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію» (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону).

Документи, визначені пунктами 1-14 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України №2491-III, а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону №2491-III, подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Таким чином, Законом №2491-III та Порядком №1983 регламентований перелік документів та порядок їх розгляду. У той же час, оскільки відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, з огляду на що, перелік документів не є вичерпним та може бути розширений на розсуд відповідного суб`єкта владних повноважень.

Частиною першою статті 10 Закону №2491-III визначений виключний перелік підстав відмови у наданні дозволу на імміграцію. Дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно матеріалів справи, відмова у наданні дозволу на імміграцію громадянину Туреччини ОСОБА_10 обумовлена іншим випадком, передбаченим законами України (пункт 6 частина перша статті 10 Закону №2491-III).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначила, що фактично відмова у наданні дозволу пов`язана із тим, що ОСОБА_1 (позивач, батько ОСОБА_4 ) в термін розгляду матеріалів справи не надав відповідних документів про розірвання шлюбу з громадянкою Туреччини ОСОБА_5 .

При цьому, судом встановлено та підтверджується копією рішення 1 сімейного суду Республіки Туреччини від 25.11.2010 року (основний номер 2010/346), що укладений шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було розірвано, а спільна дитина подружжя - ОСОБА_2 залишився з батьком. Натомість відповідач вказаний факт належним чином не дослідив та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для надання відмови у видачі дозволу на імміграцію в ОСОБА_3 .

Поряд з цим, суд також зазначає, що відповідачем не досліджувався факт повторного одруження в Україні ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що зокрема стверджується позивачем у відповіді на відзив, а це у свою чергу додатково засвідчує про невідповідність висновку міграційного органу дійсним обставинам справи.

Крім того, представником відповідача визнається і те, що під час опрацювання поданої заяви суб`єкт владних повноважень фактично вдався до оцінки обґрунтованості та законності імміграції самого ОСОБА_1 (батька ОСОБА_4 ), що з огляду на наявне правове регулювання виходить за межі наданих повноважень, оскільки питання щодо отримання дозволу на імміграцію стосувалося сина позивача, а відтак оцінка наявності підстав для видачі відповідного дозволу мала би в цілому стосуватися безпосередньо ОСОБА_4 .

Суд констатує, що в оскаржуваному рішенні, як і у Висновку Міграційного органу, відсутнє обґрунтування, який саме Закон України встановлює підставу для відмови у наданні дозволу на імміграцію сину позивача, отже рішення від 07.10.2022 року не відповідає критеріям законності та обґрунтованості.

Суд звертає увагу, що на запит міграційного органу Головне управління Національної поліції в Одеській області проінформувало, що станом на 16.11.2021 року інформація, яка б сприяла відмові у надані дозволу на імміграцію відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 не виявлено.

Також, Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом від 11.10.2021 року повідомлено відповідача, що станом на 11.10.2021 року 08:30 інформація про наявність заборони в`їзду в Україну, в тому числі і стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 відсутня.

Отже, на підставі встановлених обставин у даній справі, враховуючи висловлені правові позиції сторонами, суд робить висновок, що відмова у наданні дозволу на імміграцію громадянину Туреччини ОСОБА_10 є протиправною, а прийняте рішення підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не доведено наявність випадку, з яким Закон України пов`язує наявність правової підстави для відмови у надані дозволу. До того ж, суд вказує, що при вирішенні питання стосовно наявності підстав для надання дозволу на імміграцію громадянину Туреччини ОСОБА_10 перевірка має стосуватися саме ОСОБА_4 , а не його батька, хоча заява і була подана ним як законним представником.

Також суд погоджується із доводами представника позивача, що оскаржуване рішення не є належним чином вмотивованим, оскільки окрім зазначення правової норми воно не містить жодної іншої інформації, а доказів надіслання позивачу затвердженого висновку про розгляд заяви громадянина Туреччини ОСОБА_4 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, матеріали справи не містять, що у свою чергу позбавляє законного представника ознайомитися із дійсними мотивами прийнятого рішення про відмову.

Суд звертає увагу, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, чого в цій справі відповідачем зроблено не було.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 160/8111/20.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди зокрема перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано.

Це узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із "повною юрисдикцією", тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі "Обермейєр проти Австрії"; п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі "Гранд Стівенс проти Італії").

При цьому стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейський суд з прав людини виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки"; п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" п. 47-56 рішення від 2 грудня 2010 року у справі "Путтер проти Болгарії").

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовна вимога про визнання рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну за № 6095 від 07 жовтня 2022 року протиправним та скасування є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на імміграцію в Україну, суд зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Законом України «Про імміграцію», зокрема, підпунктом 3 частини першої статті 6 визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Отже, саме до дискреційних повноважень органів ДМС України належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у даному випадку є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 07.06.2021 року про надання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну неповнолітньої особи з урахуванням висновків суду у рішенні та матеріалів справи про дозвіл на імміграцію.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, за наявного правового регулювання та встановлених обставин суд робить висновок, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (а.с. 5), який з урахуванням вимог статті 139 КАС України підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (; адреса: вул. Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65014) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 6095 від 07.10.2022 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Туреччини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 07.06.2021 року про надання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну неповнолітньої особи з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (; адреса: вул.Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65014) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян