Справа № 340/2594/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року Справа № 340/2594/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

при секретарі судового засідання Тимченко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суддівської винагороди у сумі 129578,02 грн., -

УСТАНОВИВ:

08.05.2023р. ОСОБА_1 звернуся з адміністративним позовом до Кіровоградського окружного адміністративного суду та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві суддівської винагороди за квітень 2023 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача суддівську винагороду за квітень 2023 року у сумі 129578,02 грн.

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць в сумі 129578,02 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є суддею Кіровоградського окружного адміністративного суду та згідно з наказом від 30.03.2022р. за №53/к увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку у період проходження військової служби під час мобілізації на особливий період відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України. Разом з тим, позивач вказує на те, що з 19.07.2022р. суддівська винагорода йому не нараховувалась та не виплачувалась, зокрема, і за спірний період квітень 2023р. у зв`язку із застосуванням стосовно нього Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022р. №2352-ІХ згідно до якого були внесені зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України та припинено нарахування і виплата середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації та з 19.07.2022р.(дати набрання чинності вказаних змін) про що свідчить і відповідний наказ відповідача від 19.07.2022р. №161/к. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому суддівської винагороди за квітень 2023р., такою, що порушує його право на отримання суддівської винагороди, оскільки за приписами ст.130 Конституції України питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регулюється виключно ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів, зокрема, норм КЗпП України. Також позивач посилається і на рішення Ради суддів України від 05.08.2022р. №24 « Щодо виплати суддівської винагороди, надання відпустки суддям в умовах воєнного стану», яке містить роз`яснення щодо виплати суддівської винагороди у повному обсязі суддям, призваним на військову службу під час мобілізації до Збройних Сил України. При цьому, у позові позивач вказує на те, що належним способом захисту його порушеного права на отримання суддівської винагороди, є саме стягнення з відповідача не виплаченої суддівської винагороди за квітень 2023р. у сумі 129578,02 грн. (а.с.1-5).

13.06.2023р. (засобами електронного зв`язку), 21.06.2023р. (засобами поштового зв`язку) на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позову позивачеві відмовити посилаючись на те, що позивач був увільнений від роботи у зв`язку із перебуванням на військовій службі зі збереженням місця роботи, посади і середньої заробітної плати на період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, при цьому, відповідач у відзиві вказує на те, що у період з 30.03.2022р. до 19.07.2022р. позивачеві здійснювалось нарахування та виплата середнього заробітку, передбаченого ч.3 ст. 119 КЗпП України, виходячи з того, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів згідно до ч.2 ст.119 КЗпП України, у зв`язку із чим, суддівська винагорода, передбачена ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», позивачеві не нараховувалась та не виплачувалась. Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ були внесені зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України, якими передбачається припинення нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 19.07.2022р., тому на підставі вказаних змін відповідачем був прийнятий наказ від 19.07.2022р. № 161/к та було припинено нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації позивача. Також відповідач вказує і на те, що позивач просить стягнути за квітень 2023 року суддівську винагороду у розмірі 129 578,02 грн., тоді як вказана сума є не суддівською винагородою, а середнім заробітком за травень та червень 2022р., вказані розміри суддівської винагороди та середнього заробітку є різними поняттями за своєю правовою природою та суттєво відрізняються між собою. Стосовно застосування у даних правовідносинах позивачем рішення Ради суддів України від 05.08.2022р. №24, то відповідач посилається на те, що дане рішення не є нормативно-правовим актом, який визначає коло обов`язків відповідача щодо нарахування і виплати суддівської винагороди. За викладеного, відповідач вважає, що, враховуючи положення Конституції України, КЗпП України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відповідач не допускав протиправної бездіяльності та діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих повноважень (а.с.46-49).

Ухвалою суду від 05.06.2023р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 05.07.2023р., о 10:30 год., що підтверджується змістом наведеної ухвали (а.с.26-27).

Ухвалою суду від 05.07.2023р. було проведене підготовче засідання за наслідками якого було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 07.08.2023р. о 10:30 год. на підставі ст.ст.180-183 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.58).

07.08.2023р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній черговій відпустці у період з 07.08.2023р. по 18.08.2023р., судовий розгляд даної справи по суті у судовому засіданні було перенесено на 21.08.2023р. о 11:30 год., що підтверджується довідкою відділу управління персоналом суду №121 від 19.07.2023р., довідкою секретаря судового засідання від 20.07.2023р. про перенесення розгляду справи, електронним повідомленням від 27.07.2023р., а також довідками про доставку повісток учасникам справи до їх електронного кабінету 21.07.2023р., довідкою від 31.07.2023р. складеною в порядку ч.3 ст.129 КАС України (а.с.63-70).

Позивач в судове засідання 21.08.2023р. не з`явився, про час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином 21.07.2023р., 27.07.2023р. та 31.07.2023р., що підтверджується змістом електронного повідомлення, довідкою про доставку повістки позивачеві до електронного кабінету та довідкою секретаря судового засідання, складеною у відповідності до вимог ч.3 ст.129 Кодексу адміністративного судочинства України наявних в матеріалах справи (а.с. 67-68,70).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином 21.07.2023р., 27.07.2023р. та 31.07.2023р., що підтверджується змістом електронного повідомлення, довідкою про доставку повістки відповідачеві до електронного кабінету та довідкою секретаря судового засідання, складеною у відповідності до вимог ч.3 ст.129 Кодексу адміністративного судочинства України наявних в матеріалах справи(а.с.67, 69-70).

02.08.2023р. від відповідача поштою на адресу суду надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника відповідача через неможливість забезпечити явку представника відповідача у судовому засіданні 21.08.2023р. (а.с.71).

За приписами ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили усі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

У відповідності до вимог п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки за умови, якщо такий учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

За приписами ч.9 ст.205 наведеного Кодексу, встановлено, у разі, якщо немає перешкод для розгляду справ у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні.

Враховуючи наведене, належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце судового розгляду справи, неявку всіх учасників справи у судове засідання 21.08.2023р., подане відповідачем клопотання про розгляд справи без участі його представника, строки вирішення спору, встановлені ст.193 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача про розгляд даної справи без участі його представника та розглянути дану справу за відсутності представників позивача та відповідача за наявними у матеріалах справи доказами у письмовому провадженні.

Згідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у том числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи копій документів судом були встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 28.05.2009р. був призначений на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду на підставі Указу Президента України від 13 травня 2009р. №322/2009, що підтверджується змістом копії наказу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.05.2009р. за №52-к (а.с.53).

Надалі, з 30.03.2022р. позивача було увільнено від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України, що підтверджується змістом копії наказу від 30.03.2022р. за №53/к (а.с.51).

Факт проходження військової служби за призовом під час мобілізації у Збройних Силах України у різних військових частинах з 30.03.3022р. підтверджується змістом копії військового квитка позивача та копією довідки ВЧ НОМЕР_1 від 21.03.2023р. №325 (а.с.42-44).

Так, у період з травня 2022р. по 18.07.2022р. відповідачем позивачеві було нараховано та виплачено середній заробіток відповідно до вимог ч.3 ст.119 КЗпП України, що підтверджується копією довідки відповідача від 02.09.2022р. №80 (а.с.8).

Разом з тим, з 19.07.2022р. позивачеві було припинено нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації на підставі статті 119 КЗпП України, зі змінами, внесеними Законом України від 1 липня 2022р. №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» про що свідчить зміст копії наказу відповідача від 19.07.2022р. за №161/к (а.с.52).

Вважаючи вищенаведену бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому суддівської винагороди за квітень 2023р. протиправною, такою, що суперечить положенням ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково із урахуванням обрання судом ефективного способу захисту у відповідності до вимог ст.ст.9,245 Кодексу адміністративного судочинства України, яким, у даному випадку, є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідача протиправною та зобов`язання відповідача вчинити дії щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди за квітень 2023року, виходячи з наступного.

Згідно до вимог ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі Закон №1402) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч.2 ст.135 Закону №1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з п.1 ч.3 ст.135 вказаного Закону №1402, базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема, судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч.ч.5-8 ст.135 наведеного Закону №1402 встановлено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Частиною 9 ст.135 Закону передбачено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

При цьому, ч. 1 ст.135 Закону №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Отже, системний аналіз наведених норм ст.130 Конституції України, ст.135 наведеного Закону, визначено, що суддівська винагорода регулюється тільки законом про судоустрій та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що дає всі підстави суду дійти висновку, що норми закону про судоустрій є спеціальними, а відповідно, мають пріоритет у застосуванні над іншими законодавчими актами виходячи із загальних норм права.

Наведений висновок також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 16.04.2020р. у справі №160/2741/19, від 06.08.2020р. у справі №805/2572/16-а, від 20.08.2020р. у справі №826/10820/20, дана правова позиція є обов`язковою для застосування адміністративними судами у відповідності до приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, в рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року №11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема, їх матеріального забезпечення, встановлена Законом, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У пункті 62 Висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Відповідно, наведені стандарти законодавцем були втілені у ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за якими виплата суддівської винагороди була врегульовала лише спеціальним законом яким є Закон України «Про судоустрій і статус суддів», які містять приписи про те, що норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (у тому числі і щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, яким у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» змінено словами «зберігається місце роботи і посада».

Тобто, у статтю 119 КЗпП України законодавцем внесено зміни шляхом виключення норм щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Таким чином, із аналізу наведених приписів, можна дійти висновку, що з 19.07.2022р. середній заробіток, як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, перестав існувати в національному законодавстві.

Разом з тим, у площині змісту спеціального законодавства, яким, у даному випадку, є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» та саме цим законом врегульовується виплати суддівської винагороди.

При цьому, судом встановлено, що позивач станом на квітень 2023 року не втратив статусу судді, хоча і на певний час увільнений від виконання функцій судді по здійсненню правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації (через обставини, що не залежать від позивача), а отже, з урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що питання щодо нарахування і виплати суддівської винагороди позивача за спірний період має вирішуватися у відповідності до вимог ст.130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

До подібних висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2022 року у справі №990/4/22 (провадження №11-105заі22) та сформувала висновок, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли здійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випади, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відрядженні, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»

Наведені висновки є обов`язковими для застосування адміністративним судом у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.

У рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018р. №11-р/2018 вказано, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Також і у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауваживши, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення).

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, суд приходить до висновку, що, оскільки спеціальним Законом (Законом України «Про судоустрій і статус суддів») визначено, що виплата суддівської винагороди регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, то питання щодо нарахування та виплати останньої позивачеві як судді Кіровоградського окружного адміністративного суду не може регулюватися нормами ч.3 ст.119 КЗпП України зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022р. №2352-ІХ.

При цьому, судом враховується і те, що у рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-рп(ІІ)2020 зазначено, що до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogate generali) «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Водночас, у спірному випадку, у здійсненому відповідачем правозастосуванні положень спеціального Закону у співвідношенні до загальних положень КЗпП України прослідковується тенденція, що порушує гарантії незалежності суддів, зокрема, на отримання суддівської винагороди у період не здійснення правосуддя через обставини, які не залежать від нього.

При цьому, слід зазначити, що на час виникнення спірних правовідносин у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо, застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон має перевагу над загальним» (lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

За таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону, а положення КЗпП України вважати загальними нормами (lex generalis).

Таким чином, із аналізу вищенаведених правових норм, слід дійти висновку, що спеціальним Законом не передбачено випадків, коли у разі тимчасового не здійснення правосуддя (у даному випадку, з проходженням позивачем військової служби за призовом під час мобілізації) виплата суддівської винагороди такому судді може бути припинена в повному обсязі (такі законодавчі норми до спеціального закону не вносились та у ньому відсутні).

Відтак, оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, то відповідач прийшов до помилкового висновку про не нарахування та не виплату позивачеві суддівської винагороди за квітень 2023 року керуючись лише нормами ч.3 ст.119 КЗпП України.

Роблячи вказаний висновок, адміністративним судом враховано і приписи, наведені у рішенні Ради суддів України від 05 серпня 2022р. №24, де серед іншого, звернуто уваги розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, виплачується суддівська винагорода та передбачені законом доплати до посадового окладу. На необхідності виплати суддівської винагороди під час мобілізації зауважила й Вища Рада Правосуддя 28 грудня 2022 року. Таку ж позицію підтримав і ХІХ позачерговий з`їзд суддів України у своєму рішенні від 12 січня 2023 року «Щодо окремих питань незалежності суддів».

За викладеного та зважаючи на те, що вище встановленими судом обставинами підтверджено факти того, що суддя Кіровоградського окружного адміністративного суду Сагун Андрій Васильович не здійснює правосуддя внаслідок того, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Збройних Силах України, тобто, виконує свій конституційних обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України від збройної агресії рф (тобто, через обставини, що не залежать від нього), що не оспорюється учасниками справи, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» над іншими нормами законодавства України, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві суддівської винагороди за квітень 2023 року є протиправною, у зв`язку із чим у цій частині позовні вимоги позивача є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано жодних доказів та не наведено жодних обґрунтованих підстав, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві суддівської винагороди за квітень 2023 року з урахуванням встановлених вище обставин та аналізу вищенаведених приписів спеціального законодавства та Конституції України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність вчинення протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачеві суддівської винагороди за квітень 2023 року, суд приходить до висновку, що при вчиненні зазначеної бездіяльності відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв з порушенням вимог ст.ст.19,130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, суд приходить до висновку, що, вчиняючи вищенаведену протиправну бездіяльність, відповідач порушив права позивача на отримання суддівської винагороди, встановленої законом про судоустрій у наведений період та зазначене порушене право підлягає судового захисту у відповідності до вимог ст.55 Конституції України шляхом визнання такої бездіяльності відповідача протиправною, у зв`язку із чим у наведеній частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача суддівської винагороди за квітень 2023 року в сумі 129578,02 грн., то у цій частині позовних вимог позивачеві слід відмовити, виходячи з такого.

Як встановлено із матеріалів справи, вказана сума 129 578,02 грн. є середнім заробітком позивача, а не суддівською винагородою, що підтверджується копією довідки відповідача від 02.09.2022р. №80 (а.с.8).

Вказані обставини позивачем іншими доказами не спростовані.

При цьому, зі змісту відзиву відповідача судом встановлено, що відповідачем суддівська винагорода позивачеві за квітень 2023р. не нараховувалась та не виплачувалась.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки судом встановлено, що сума 129578,02 грн. не є суддівської винагородою за квітень 2023р., а суддівська винагорода за вказаний спірний період позивачеві не нараховувалася, наведена сума не підлягає стягненню на користь позивача, тому у цій частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Водночас, стягнення конкретної суми суддівської винагороди, яку позивачеві відповідачем ще не нараховувалась є неналежним способом захисту порушеного права позивача, тому, у даному випадку, для повного та ефективного захисту порушеного права позивача, слід вийти за межі позовних вимог, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.ст.9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, та захистити порушене право позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві суддівську винагороду за квітень 2023 року, виходячи з наступних підстав.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, виходячи з того, що судом у даних правовідносинах була встановлена протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві суддівської винагороди за квітень 2023 року, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача, суд приходить до висновку, що найбільш ефективнішим способом захисту порушеного права позивача буде саме зобов`язати Кіровоградський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити позивачеві суддівську винагороду за квітень 2023 року.

Також, суд зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 1 ст.371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Разом з тим, виходячи з того, що судом у даній справі відмовлено у задоволенні вимог про присудження виплати (стягнення з відповідача на користь позивача) сум суддівської винагороди та не визначався розмір такого стягнення, тому суд приходить до висновку, що підстави для допущення рішення суду до негайного виконання, у суду відсутні.

Окрім того, при формуванні висновків у даній справі судом врахована і правова позиція, викладена у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.08.2023р. у справі №340/27/23 (набрала законної сили 07.08.2023р.), яка стосується прав та інтересів позивача у таких же правовідносинах у відповідності до вимог ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що судом не встановлено, а позивачем не доведено фактів понесення ним судових витрат при розгляді даної справи, а тому відсутні підстави для їх розподілу у відповідності до вимог та на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суддівської винагороди у сумі 129578,02 грн. задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо не нарахування та не виплати судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за квітень 2023 року.

Зобов`язати Кіровоградський окружний адміністративний суд (25006, м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна,40, ) надарувати та виплатити судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суддівську винагороду за квітень 2023 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати не підлягають розподілу згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва