Справа № 299/2749/23
Суддя: Шумило Н. Б.
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 299/2749/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі

головуючого судді - Шумило Н.Б.

за участю секретаря судового засідання - Янцо М.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Нечаєва В.В.

представника відповідача - Радь О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород, в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин справи

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нечаєв Валерій Валерійович, звернулася до суду із позовом до Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Виноградівського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 19.04.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що вона являється громадянкою рф, оскільки народилася в місті Казань 1997 року. 10 лютого 2018 уклала шлюб із мешканцем смт. Королево - ОСОБА_2 та вирішили проживати на території України. 22.10.2020 року вона приїхала в Україну, де постійно проживає в АДРЕСА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 . Позивач вказує, що після приїзду в Україну отримала від органів ДМС відповідну посвідку на тимчасове місце проживання, яку неодноразово продовжувала. Її посвідка на тимчасове проживання була дійсна до 31.03.2022 року. Після пологів вона з чоловіком готували черговий пакет документів на отримання нової посвідки на тимчасове проживання ще на один рік, і на початку березня 2022 року мали подати такі документи до органу ДМС. Проте, 24.02.2022 року почалося широкомасштабне вторгнення військових сил рф на територію України і в усному режимі в березні 2022 року їй та її чоловікові було роз`яснено, що всім громадянам рф та республіки білорусь на території України не продовжуються та не видаються відповідні посвідки, доки урядом не буде прийнято відповідне рішення. В подальшому, відповідними протоколами та постановами відповідача її та її чоловіка було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземця на території України. При цьому, зазначає, що вона була позбавлена права на отримання нової посвідки не з її причин.

Рішенням відповідача про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19.04.2023 року вирішено примусово повернути позивачку до країни походження або третьої країни у термін до 19 травня 2023 року.

Вважає вказане рішення ДМС протиправним та незаконним і таким що підлягає скасуванню, оскільки вона не порушувала жодних міграційних приписів законодавства, не мала об`єктивної змоги поновити свою посвідку на тимчасове проживання в Україні, немає змоги виїхати до рф та відмовитися від громадянства (з метою отримання громадянства України), а примусове її повернення на територію рф становить небезпеку для неї та її дитини, оскільки з початком вторгнення рф на територію України, вона публічно критикувала режим диктатора, дії військових, а на території України донатила на підтримку ЗСУ та допомагала волонтерам. Не може залишити територію України, оскільки маючи політичні та особисті погляди, що відрізняються від поглядів країни-агресора, відкрито виступає проти війни, засуджує дії рф, внаслідок чого її повернення в країну походження призведе до політичного переслідування, кримінальної відповідальності, фізичної розправи.

Крім того, зазначила що відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено виключних підстав, які слугують причиною примусового повернення у розуміння ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Вказала, що не вчиняла дій, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, також не вчиняла дії які суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку.

Вважає, що особа в будь-якому разі не підлягає примусовому поверненню, якщо підпадає під дію ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Зазначила, що відповідач, ухвалюючи оскаржуване рішення мав врахувати наявність її публічної позиції щодо засудження дій рф по відношенню до України та утриматися від ухвалення рішення про її примусове повернення, та вказала на те, що не підлягає поверненню до країни походження, яка офіційно визнана державою терористом і де її життю, здоров`ю та свободі загрожує небезпека, тому оспорюване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Вважає, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам чинного законодавства України при прийнятті рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 19.04.2023 року, тому просить визнати його протиправним та скасувати.

Процесуальні дії по справі, заяви та позиції сторін

Ухвалою судді Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.05.2023 року справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 передано на розгляд за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, із врахуванням особливостей, встановлених ст. 288 КАС України.

09.06.2023 до суду від відповідача через систему «Електронний суд» поступив відзив на позовну заяву, який підписано представником Радь О.І. (діє на підставі довіреності №02 від 03.02.2023 року) до якого додано докази його надсилання іншим учасникам справи. У відзиві зазначають, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. У березні 2021 року позивач звернулася до ГУ ДМС в Закарпатській області із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з укладенням шлюбу з громадянином України, та у подальшому отримала посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , строком дії до 31.03.2022 року.

Відповідно пункту 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25 квітня 2018 року, у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

У зв`язку із збройною військовою агресією рф в Україні, відповідно до ст. 64 Конституції України, статей 121, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року №165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб», якою (пункт 1) зупинив строки надання адміністративних послуг суб`єктам їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні. 09 листопада 2022 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 №1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», якою визначено особливості надання територіальними органами та підрозділами ДМС адміністративних послуг громадянам рф у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування або до набрання чинності закону щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. У зв`язку з цим, відповідно до пункту 2 Постанови, якщо у строк звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання настав у період з 24 лютого 2022 року до 9 листопада 2022 року, такі особи повинні були протягом 30 днів (по 8 грудня включно) звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання. Таким чином, законодавством врегульовано питання стосовно осіб строк звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання, яких настав у період з 24 лютого 2022 року до 9 листопада 2022 року. Отже, у зв`язку з тим, що строк дії посвідки на тимчасове проживання позивача закінчився 31 березня 2022 року, вона мала час, у період з 09.11.2022 року по 08.12.2022 року звернутися до органу міграційної служби за обміном документа строк дії якого закінчився, проте так і не звернулася за обміном такого.

Положеннями пункту 67 Порядку № 322 встановлено, що після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому, посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС. Містяться посилання на статті 19 та 68 Конституції України

Також вказано, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України регламентує Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773). Згідно статті 23 Закону №3773 нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону. Так, за порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановленого факту проживання без документів на право проживання в Україні, позивача 19.04.2023 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП. Факт незаконного проживання позивачем на території, підтверджується тим, що постанову про притягнення до адміністративної відповідальності нею визнано та сплачено штраф у повному розмірі, та не оскаржено.

Зазначено, що дії підрозділу міграційної служби повністю законні та послідовні, щодо виявлення та притягнення до адміністративної відповідальності громадянина рф. Враховуючи викладене та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на підставі положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Виноградівським відділом ГУ ДМС України в Закарпатській області 19 квітня 2023 року прийнято рішення про примусове повернення з України позивача. Вважають, що вказане оскаржуване рішення Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області приймалось з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а вимоги позивача - незаконними та необґрунтованими. В задоволенні позову просять відмовити.

13 червня 2023 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Нечаєва Валерія Валерійовича надійшло клопотання про проведення судового засідання по розгляду справи в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів поза приміщенням суду через систему відеоконференцзв`язку .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.06.2023 постановлено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Нечаєва Валерія Валерійовича, про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, - задовольнити. Судове засідання у справі провести за участю представника позивача адвоката Нечаєва Валерія Валерійовича в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

28.06.2023 через систему «Електронний суд» від представника позивача поступила відповідь на відзив з додатками, до якої додано докази його надсилання відповідачу. У відповіді на відзив, окрім обставин які зазначені у позовній заяві вказано, що у зв`язку з збройною військовою агресією рф в Україну, відповідно до статті 64 Конституції України, статей 121, 20 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 р. № 165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб», якою (пункт 1) зупинив строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру. Це підтверджує і відповідач. Позивач була позбавлена законодавчої можливості та процедури щодо оформлення нової посвідки після початку війни. Не дивлячись на те, що держава сама припинила можливість позивачці оформити необхідні документи для проживання на території України, в подальшому відповідними протоколами та постановами відповідача позивачку та її чоловіка неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності щодо порушення правил перебування іноземця на території України. Вказано, що відповідач не надав належної правової оцінки тим обставинам, що Порядком №322 не передбачено можливості продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання. Є підстави врахувати також і постанову Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 №1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», яка хоч і була прийнята після виникнення спірних правовідносин, проте підтверджує неможливість вирішення позивачкою питання про отримання нової посвідки на тимчасове проживання чи інших документів для перебування на території України у зв`язку із зупиненням надання підрозділами Державної міграційної служби відповідних послуг громадянам рф. Про існування даної постанови позивач не знала, оскільки ніяк про це не була повідомлена, тому в період з 09.11.2022 по 08.12.2022 року не могла звернутися до органу міграційної служби за обміном документа строк дії якого закінчився.

Водночас відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» №1202 від 21.10.2022: «посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування; іноземці або особи без громадянства, крім громадян Російської Федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану». Отже, посвідка на тимчасове проживання, яка оформлена громадянам російської федерації, строк дії якої закінчився, або яка підлягала обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 року, не підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні громадян російської федерації. З наведеного випливає, що позивачка опинилася в ситуації, коли, з однієї сторони її посвідка, термін дії якої закінчився після 24.02.2022, не підтверджує законні підстави для тимчасового перебування на території України, з другої сторони нею не можуть вчинятися дії з метою отримання нової посвідки і такі дії наразі не призводять до вирішення питання по суті, оскільки приналежність позивачки до громадянства країни-агресора має наслідком зупинення розгляду таких документів. Вказані обставини є суттєвими та мали бути враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення як такі, що істотно обмежували можливість виконання позивачем обов`язків, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Вказано, що відповідач у своєму відзиві посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232 "Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану", якою визначено особливості надання територіальними органами та підрозділами ДМС адміністративних послуг громадянам рф у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування або до набрання чинності закону щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. І зазначає, що у зв`язку з цим, відповідно до пункту 2 Постанови, якщо строк звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання настав у період з 24 лютого 2022 року до 9 листопада 2022 року, такі особи повинні були протягом 30 днів (по 8 грудня включно) звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання. Однак, вказує що дана постанова не передбачає жодних випадків, внаслідок яких строк звернення може бути чи поновлений, чи призупинений на період хвороби, тощо. Вказана Постанова КМУ № 1232 прийнята 01.11.2022, оприлюднена у виданні «Урядовий кур`єр офіційне видання» від 09.11.2022 - № 239, а в іншому виданні «Офіційний вісник України офіційне видання» від 15.11.2022 - 2022 р., № 88, стор. 76, стаття 5480, код акта 114680/2022. Тобто перші 15 днів про цю постанову КМУ ніхто в Україні не знав. Для пересічного громадянина важко розібратися з термінами «набрання чинності постановою КМУ», знайти різницю між датою прийняття, оприлюднення в Урядовому кур`єрі чи то Офіційному віснику. Законодавство зазвичай має передбачати процедури поновлення строків, особливо у разі обмежень, термінів подання документів або виконання певних дій. Це може включати можливість продовження строків через звернення до компетентного органу або за умови виникнення певних обставин, що обмежують здатність особи виконати вимоги закону. Якщо закон не передбачає механізму поновлення строків, виникає ризик, що це може призвести до неправдивого представлення інформації або нездатності громадян здійснювати свої права. Захист прав людини включає такі принципи, як рівність перед законом, доступ до справедливого судочинства, презумпція невинуватості, свобода виразу, право на приватне і сімейне життя, а також право на охорону здоров`я. Якщо закон обмежує ці права, без належних механізмів поновлення строків у разі хвороби або інших непередбачуваних обставин, це може суперечити принципам правової держави і порушувати права людини. Вказано, що дана постанова не відповідає критерію «якості закону», оскільки прийнятий закон не відповідає вимогам ефективності, справедливості та зручності.

Також звертає увагу на те, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію пропорційності та розсудливості, оскільки УДМС не взяті до уваги всі обставини, що мають значення для його прийняття, зокрема перебування позивачки у зареєстрованому шлюбі з громадянином України, воєнний стан, з врахуванням якого було прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 №1232 якою встановлено обмеження на розгляд документів, поданих громадянами рф, окрім тих, зокрема, які уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, до яких і відноситься позивач. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився хлопчик ОСОБА_3 . В даній справі примусового повернення в країну походження позивачки суперечить, в тому числі правам та інтересам малолітнього сина, який є громадянином України. Європейський суд з прав людини також притримується позиції щодо забезпечення пріоритету сталості сімейних зв`язків та возз`єднання сім`ї у справах про визнання шукача захисту біженцем.

Позивач-іноземець, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України з 10.02.2018 року, прибула на територію України задовго до війни з метою возз`єднання сім`ї з чоловіком, у встановленому чинним законодавством порядку отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні, має сім`ю, налагоджене приватне та соціальне життя, постійне місце проживання, та її видворення не пов`язане із забезпеченням національної безпеки України, оскільки доказів протилежного не існує. Всі ці обставини у сукупності свідчать про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не діяв у спосіб, що передбачений законом, оскаржуване рішення прийнято передчасно та без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Застосування до позивачки негативних наслідків у вигляді примусового повернення до країни походження або третьої країни має бути співмірне із характером вчиненого позивачкою порушення, а також спрямоване на досягнення цілей, для яких відповідачу надані відповідні повноваження. Відповідачем не обґрунтовано вчинення позивачем будь-яких дій, що суперечили б інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку або ж створювали загрозу порушення прав та інтересів громадян України. А також відсутні докази асоціальної чи протизаконної характеристики позивача. У тому числі, відповідачем не доведено, що прийняте рішення є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Приймаючи рішення, відповідач мав дотримуватися справедливого балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З урахуванням викладеного, зважаючи на необхідність дотримання відповідачем як суб`єктом владних повноважень при прийнятті принципів пропорційності, розсудливості та обґрунтованості, з огляду на встановлені обставини справи у їх сукупності, вважає, що оскаржуване рішення прийняте без урахування усіх обставин, що мають істотне значення для прийняття рішення та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Вказана відповідь на відзив додана до матеріалів справи, при цьому слід зазначити, що у відповідності до вимог ст. 269 КАС України у справах , визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього кодексу, заявами по суті є позовна заява та відзив на позовну заяву. Відтак, такий судом не приймається до уваги.

Позивач ОСОБА_1 , яка приймала участь в судовому засіданні 28.06.2023 в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того доповнила, що 10.02.2018 року одружилися з ОСОБА_4 , громадянином України, жили в рф та в 2020 році переїхали проживати в Україну, в смт. Королево, де проживають по даний час. Після приїзду в Україну через інтернет цікавилась як оформити посвідку, також телефонувала в міграційну службу і з`ясовувала які необхідні документи. Вказала що строк дії її останньої посвідки завершувався 31.03.2022. Так, 25.01.2022 після народження дитини готувала документи на оформлення чергової посвідки, починаючи з 25.02.2022 після вторгнення на територію України військових сил рф зверталася в міграційну службу в Ужгороді з питання щодо отримання посвідки, однак в телефонному режимі їй повідомили, що на час воєнного часу зупинено видачу таких документів. Наступний раз зверталася в міграційну службу 30.03.2022 і знову було повідомлено, що документів не приймають. Також з даного питання телефонували з чоловіком і в Київ, але нічого нового не дізналися, усі говорили чекати. В подальшому, в липні 2022 року їй зателефонував працівник Виноградівського відділу міграційної служби Крайняй Андрій та повідомив про необхідність з`явитися до них. Після її явки у відділ міграційної служби 08.07.2022 відносно неї було складено протокол за ч.1 ст. 203 КУпАП, накладено штраф, який вона сплатила. Також працівник міграційної служби її запевнив, що до закінчення війни вона може спокійно перебувати в Україні. 19.04.2023 цей же працівник міграційної служби знову зателефонував їй та повідомив про можливість оформлення документів, але коли вона прийшла у Виноградівський відділ міграційної служби то їй повідомили, що нічого не можливо зробити та відносно неї знову було складено протокол, накладено штраф та прийнято рішення про її повернення. Просила врахувати, що з липня 2022 кілька місяців підряд цікавилась чи є зміни щодо видачі посвідок, але нічого не змінювалось, а в подальшому з`ясувалось, що пропустила строк коли можна було звернутись за обміном посвідки. Про можливість оформлення посвідки в період з 09.11.2022 по 08.12.2022 її ніхто з міграційної служби не повідомив, хоча у них були відомості про її адресу проживання, номер телефону. Просила не розлучати її з чоловіком та дитиною і врахувати, що вона не порушувала законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, не вчиняла дії які суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, проживає з чоловіком та дитиною в смт. Королево, її чоловік працює і самостійно не матиме змоги доглядати за дитиною 2022 року народження. З рф її пов`язує лише батько, крім того, не може повернутись в рф, оскільки з самого початку вторгнення рф в Україну вона засуджувала їх дії, допомагала волонтерам. Просила позов задовольнити.

Представник позивача - адвокат Нечаєв В.В. приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні тим, які викладені у позові. Крім того, зазначив, що позивач-іноземець, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України з 10.02.2018 року, прибула на територію України задовго до війни з метою возз`єднання сім`ї з чоловіком, у встановленому чинним законодавством порядку отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні, має сім`ю, чоловіка та малолітню дитину 2022 року народження, з якими проживає в смт. Королево Закарпатської області, налагоджене приватне та соціальне життя, постійне місце проживання, та її видворення не пов`язане із забезпеченням національної безпеки України, оскільки доказів протилежного не існує. Всі ці обставини у сукупності свідчать про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не діяв у спосіб, що передбачений законом, оскаржуване рішення прийнято передчасно та без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Застосування до позивачки негативних наслідків у вигляді примусового повернення до країни походження або третьої країни має бути співмірне із характером вчиненого позивачкою порушення, а також спрямоване на досягнення цілей, для яких відповідачу надані відповідні повноваження. Відповідачем не обґрунтовано вчинення позивачем будь-яких дій, що суперечили б інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку або ж створювали загрозу порушення прав та інтересів громадян України. А також відсутні докази асоціальної чи протизаконної характеристики позивача. У тому числі, відповідачем не доведено, що прийняте рішення є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Приймаючи рішення, відповідач мав дотримуватися справедливого балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте без урахування усіх обставин, що мають істотне значення для прийняття рішення та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача - Радь О.І., який діє на підставі довіреності №02 від 03.02.2023, в судовому засіданні 27.07.2023 щодо вимог позову заперечив з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, пояснення надав аналогічні викладеним у відзиві. Наголосив на тому, що 09 листопада 2022 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 №1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», якою визначено особливості надання територіальними органами та підрозділами ДМС адміністративних послуг громадянам рф у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування або до набрання чинності закону щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. Таким чином було врегульовано питання стосовно осіб строк звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання, яких настав у період з 24 лютого 2022 року до 9 листопада 2022 року. Оскільки строк дії посвідки на тимчасове проживання позивача закінчився 31 березня 2022 року, вона мала час, у період з 09.11.2022 року по 08.12.2022 року звернутися до органу міграційної служби за обміном документа строк дії якого закінчився, проте так і не звернулася за обміном такого. В подальшому 19.04.2023 позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП, за порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановленого факту проживання без документів на право проживання в Україні. Також було прийнято рішення про примусове повернення з України позивача. Вважає, що оскаржуване рішення приймалось з урахуванням всіх обставин справи, є правомірним і скасуванню не підлягає. Просив в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні, заслухавши думку учасників судом, для повного та всебічного розгляду справи, було розглянуто та задоволено клопотання сторони позивача про допит в якості свідка ОСОБА_2 , який надав показання, про те, що є чоловіком позивачки ОСОБА_1 , після приїзду з дружиною в Україну самі цікавились в інтернеті щодо оформлення їй посвідки, крім того телефонували на гарячу лінію та разом звертались з переліком документів в міграційну службу. В січні 2022 року у них народився син, він з початку 2022 року неодноразово звертався до міграційної служби хотів швидше оформити документи дружині, тому збирали пакет документів, і на початку березня 2022 йому було повідомлено, що громадянам рф на території України не продовжуються та не видаються відповідні посвідки, доки урядом не буде прийнято відповідне рішення. В подальшому, до них з дружиною телефонували з Виноградівського відділу міграційної служби та просили прийти, коли вони з`явилися на них обох було складено протоколи та накладено стягнення за порушення міграційного законодавства. При цьому, працівник міграційної служби запевнив їх, що більше ніяких проблем у них не буде до завершення воєнного стану, а якщо будуть зміни то їх повідомлять. Після цього, їм ніхто нічого не повідомляв, аж до квітня 2023р., коли знову зателефонував працівник Виноградівського відділу міграційної служби ОСОБА_5 та повідомив, що є можливість поновити документи. 19.04.2023 року він з дружиною прийшли у Виноградівський відділ міграційної служби та їм повідомили, що його дружина вже пропустила строк для обміну посвідки на тимчасове проживання, було складено протоколи, накладено стягнення та прийнято рішення про примусове повернення його дружини з України у термін до 19 травня 2023 року. Просив суд врахувати, що про можливість звернення за обміном посвідки в період з 09.11.2022 по 08.12.2022 ні він, ані його дружина не знали, і ніхто з міграційної служби про таке їх не повідомив, хоча мали їх номери телефонів. Крім того, вказав, що в листопаді -грудні 2022 були постійні відключення електроенергії, не було інтернету. Про відповідальність за не звернення за оформленням документів йому відомо. Просив врахувати, що оскаржуваним рішенням його розлучать з дружиною.

01.08.2023 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача поступило клопотання про прийняття до розгляду та надання оцінки протоколам огляду веб сайтів, в яких містяться публікації позивачки в соціальних мережах, в яких вона засуджує військову агресію рф відносно України. Розглянувши клопотання, заслухавши думку учасників справи судом, враховуючи, що такі докази не були подані у встановлений ч.2 ст. 79 КАС України строк, клопотання не містить обґрунтувань щодо неможливості їх подання у визначений строк з причин, що не залежали від них, відтак у відповідності до вимог ч. 8 ст. 79 КАС України такі до розгляду судом не приймаються.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Казань, є громадянкою російської федерації, що підтверджується копією паспорта серія НОМЕР_2 виданого 24.12.2019 (а.с. 18-20).

Копією паспорта громадянина України НОМЕР_3 виданого 06 серпня 2013 підтверджується, що ОСОБА_2 є громадянином України, народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Королево Виноградівського району Закарпатської області (а.с. 18-20).

З копії свідоцтва про укладення шлюбу повторного НОМЕР_4 виданого 22.10.2019 р. слідує що 10.02.2018 року між ОСОБА_2 , громадянином України та ОСОБА_6 , громадянкою росії зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище: чоловіку - « ОСОБА_7 », дружині - « ОСОБА_7 ». Записи у копії документа здійснено на російській мові (а.с. 12).

Згідно посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_5 така видана 31.03.2021 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянці рос., дата закінчення строку дії посвідки 31.03.2022 (а.с. 38).

З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи виданої виконавчим комітетом Королівської селищної ради Закарпатської області вбачається, що за відомостями Королівської селищної ради , Виноградівського р-ну Закарпатської області місце проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 з 17.03.2021 по теперішній час. Вказана довідка підписана селищним головою Антон Чейпеш (а.с. 39).

З копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_6 виданого 04.02.2022 року слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Королево Берегівського району Закарпатської області народився ОСОБА_3 , його батьками записані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_8 (а.с.23).

Також встановлено, що 08.07.2022 року провідним спеціалістом Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Крайняй А.А. відносно ОСОБА_9 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК №001029 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, про те, що 08.07.2022 року о 10:42 за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено громадянку російської федерації ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка перебуває на території України з порушенням правил перебування, а саме, перебуває по посвідці на тимчасове проживання, яка підлягає обміну у зв`язку із закінченням строку дії посвідки, що є порушенням п. 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року N. 322. Місце скоєння правопорушення: м. Виноградів. В протоколі зазначено, що ОСОБА_10 роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, статті 268 КУпАП. У вказаному протоколі в поясненнях вона зазначила, що 04.03.2022 року у телефонному режимі зверталася до ГУ ДМС у Закарпатській області щодо можливості отримання нової посвідки на проживання на території України, але їй було повідомлено, що на період воєнного стану оформлення посвідки на тимчасове проживання громадянам російської федерації не розглядаються (а.с. 27-28).

08.07.2022 заступником начальника відділу Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Порохнюк Я.Р. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МЗК №001042, якою постановлено відповідно до ч.1 ст. 203 КУпАП накласти на ОСОБА_8 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн.(а.с. 33-34).

Також додано копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК №001030 від 08.07.2022 складеного провідним спеціалістом Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Крайняй А.А. з якої вбачається, що такий складено відносно ОСОБА_2 за ст. 205 КУпАП та копію постанови про накладення адміністративного стягнення серія ПН МЗК №001043 від 08.07.2022, якою постановлено відповідно до ст. 205 КУпАП накласти на ОСОБА_2 попередження (а.с. 29-30, 31-32).

Крім того, 19.04.2023 провідним спеціалістом Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Крайняй А.А. відносно ОСОБА_11 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК №001297 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, про те, що 19.04.2023 р. о 10:59 за адресою: АДРЕСА_2 . 19.04.2023 р. в м.Виноградів виявлено гр. російської федерацї ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка перебуває на території України з порушенням правил перебування, а саме: після закінчення 31.03.2022 р. терміну дії Посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_5 , в 7 - ми денний строк - не зняла з реєстрації своє місце проживання в Україні, не здала посвідку до органів/підрозділів ДМС України та не вибула з України, що є порушенням положень п.67 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого постановою КМУ № 322 від 25.04.2018 р. Протокол містить роз`яснення змісту ст. 63 Конституції України а також права і обов`язки передбачені ст. 268 КУпАП та підписаний ОСОБА_1 (а.с. 25-26).

Начальником Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Осташ А.В. відносно ОСОБА_12 19.04.2023 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МЗК №001311 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. (а.с. 35-36). Вказаний штраф сплачено позивачем 20.04.2023, що підтверджується копією квитанції 262105691(а.с. 37).

Також, 19.04.2023 заступником начальника Виноградівського відділу ГУ ДМС у Закарпатській області Порохнюк Я.Я. за результатами розгляду матеріалів щодо громадянки ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яке затверджено начальником Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Осташ А.В. У вказаному рішенні установлено, що 19.04.2023 р. у м. Виноградів виявлено громадянку російської федерації на ім?я - ОСОБА_1 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка перебуває на території України з порушенням встановлених законодавством України правил перебування, а саме; після закінчення 31.03.2022 р. терміну дії Посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_7 , в 7-ми денний строк - не зняла з реєстрації місце проживання в Україні, не здала посвідку до органів/підрозділів ДМС України та не вибула з України, що є порушенням положень п.67 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. №322. Працівниками Виноградівського відділу ГУ ДМС у Закарпатській області за порушення правил перебування в Україні громадянку російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Громадянка російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 у своєму поясненні зазначає, що не зняла з реєстрації своє місце проживання в Україні, не здала посвідку до органів/підрозділів ДМС України та не вибула з України в 7-ми денний термін після дати закінчення терміну дії Посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_8 , тому, що чекала можливість подати документи для обміну посвідки. Про те, що у неї була можливість подати документи для обміну посвідки на тимчасове проживання у період з 09.11.2022 р. по 08.12.2022 р. (включно), відповідно до 2 та 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 р. N1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», не знала, оскільки зверталася з приводу обміну посвідки у березні 2022 р., але на той час питання надання послуг громадянам російської федерації ще не було вирішене. Громадянка російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 не заперечує факт вчинення нею адміністративного правопорушення, визнає свою провину та з огляду на всі обставини, підстав для подальшого законного перебування на території України в неї немає. Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення виконання положень ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку російської федерації ОСОБА_1 , 13.02.1997 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 18.05.2023 (а.с. 40-42).

Також додано копію характеристики №04-08/772 від 26.04.2023р. на громадянку ОСОБА_1 , яка видана Королівською селищною радою, згідно якої ОСОБА_1 проживає в селищі Королево, за час проживання показала себе з позитивної сторони, одружена, має сина якому приділяє належну увагу, знаходиться в декретній відпустці, в сім`ї відносини хороші (а.с. 46).

На аркушах справи 47-49 містяться копії документів, які були додані до позову, однак зміст таких не на мові, якою здійснюється судочинство, відтак суд позбавлений можливості надати їм оцінку.

Заслухавши вступне слово учасників, пояснення позивача, представників сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Застосовані норми права, позиція суду та оцінка доводів

У відповідності до частин першої, другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі -Закон № 3773-VI), а також міжнародними нормами.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною першою, третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (частина третя статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Частиною першою статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування. Для продовження строку перебування в Україні подаються документи, серед яких заяви іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Пунктом 5 розділу І «Загальні положення» Інструкції визначено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:

дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП адміністративна відповідальність за вказаною нормою закону настає за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Отже, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні чинним законодавством передбачається адміністративна відповідальність.

Позивач звернулася до суду з даним позовом не погоджуючись із оскаржуваним рішенням про її примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19.04.2023.

Як було встановлено судом начальником Виноградівського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Осташ А.В. відносно ОСОБА_1 19.04.2023 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МЗК №001311 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн.

Крім того, 19.04.2023 заступником начальника Виноградівського відділу ГУ ДМС у Закарпатській області Порохнюк Я.Я. за результатами розгляду матеріалів щодо громадянки ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Позивач просить визнати протиправним та скасувати вказане рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, посилаючись на те, що порушення нею ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено непереборними обставинами, а саме зупиненням надання адміністративних послуг у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Крім того, вказує що не може повернутись до російської федерації через її політичні погляди та осуд військової агресії російської федерації, за що там їй загрожує смерть чи ув`язнення.

При цьому, відповідач вказує на те, що позивач в період з 09.11.2022 по 08.12.2022 не звернулася до органу міграційної служби за обміном посвідки на тимчасове проживання, строк дії якої закінчився, чим порушила вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Водночас, при вирішенні справ про примусове повернення до країни походження іноземця, суди повинні враховувати положення ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Так, з пояснень ОСОБА_1 судом встановлено, що вона та її чоловік у встановлені законом строки, на початку березня 2022 року, неодноразово зверталися до уповноваженого органу УДМС з приводу продовження дії посвідки на тимчасове проживання, проте в усному порядку їм роз`яснено, що постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №165 "Про зупинення строків надання адміністративний послуг та видачі документів дозвільного характеру", зупинено строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні.

Вказані пояснення позивача підтверджуються і показами свідка ОСОБА_2 , про те що разом з позивачкою неодноразово у встановлені строки зверталися до уповноваженого органу УДМС щодо продовження дії посвідки на тимчасове проживання та працівником в усному порядку їм було повідомлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану прийняття документів та видача посвідок на тимчасове проживання тимчасово припинено.

Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322 у п. 19 передбачено, що у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

Однак, відповідно до Постанови КМУ від 21 жовтня 2022 р. № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» установлено, що:

посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування;

іноземці або особи без громадянства, крім громадян Російської Федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану.

З наведеного випливає, що посвідка на тимчасове проживання, яка оформлена громадянам російської федерації, строк дії якої закінчився, або яка підлягала обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 року, не підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні громадян російської федерації.

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що порушення нею Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено непереборними обставинами, а неможливість продовження строку її перебування на території України після 31.03.2022 року обумовлена зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру.

Суд також бере до уваги те, що позивач з 2018 року перебуває в шлюбі з громадянином України, виховує малолітню дитину 2022 року народження, має усталені сімейні зв`язки, за місцем реєстрації характеризується позитивно, та приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин відсутні дії позивача, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, тому правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни на переконання суду були відсутні.

Окремо слід зазначити, що 01.11.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (далі Постанова 1232) і п. 1 цієї постанови встановлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей:

-розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором;

-у разі звернення громадянина Російської Федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Пунктом другим Постанови № 1232 передбачено, що зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються, зокрема на осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, чотирнадцятою, п`ятнадцятою статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб.

Так у ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зазначено іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Як встановлено з матеріалів справи, 10.02.2018 року позивач уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , тому не була позбавлена можливості звернутися до відповідного підрозділу ДМС із заявою на продовження посвідки на тимчасове проживання з урахуванням положень Постанови № 1232.

Разом з тим, суд погоджується з доводами сторони позивача, що оскаржуване рішення відповідача порушує приписи ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, з огляду на наступне.

Під час судового розгляду представник позивача зазначав, що позивач вже тривалий час одружена з громадянином України, має зареєстроване місце проживання, характеризується позитивно, виховує малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка також є громадянином України, вказане підтверджується і дослідженими матеріалами справи.

Так, у відповідності до статті 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції.

Позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Так, відповідно до положень статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи усі вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем під час прийняття оспорюваного рішення не дотримано вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не з`ясовано усі дійсні обставини, не наведено належних обґрунтувань під час прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, оспорюване рішення прийнято без дотримання принципу обґрунтованості, пропорційності, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Відтак, є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд у даній справі також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, з врахуванням з`ясованих фактичних обставин по справі та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.19, 26, 33, 68, 129 Конституції України, ст.ст.2, 3, 5, 9, 72, 75-77, 90, 139, 286, 288, 293 КАС України, ст. 203, 245, 251, 280 КУпАП, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Виноградівського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 19.04.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянки російської федерації ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, місцезнаходження: м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 12а, .

Повне рішення суду складено - 29 серпня 2023 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило