Справа № 300/2775/23
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" серпня 2023 р. справа № 300/2775/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Панікара І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Шевчук-Філімон Наталія Мирославівна, діючи в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулася до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просить суд:
- зобов`язати відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю у нього дружини із числа осіб з інвалідністю.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.04.2023 ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з наявністю у нього дружини із числа осіб з інвалідністю, проте вказаний рапорт безпідставно не прийнято, внаслідок чого, представник позивача повторно через засоби поштового зв`язку направив рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте, рішення по даному рапорту відповідачем так і не прийнято, а ОСОБА_1 не звільнено з військової служби. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси, оскільки за наслідками розгляду даного рапорту ОСОБА_1 підлягає звільненню з військової служби, з підстав наведених у рапорті.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.05.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.26).
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 06.07.2023, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Вказав, що станом на дату надходження позовної заяви, а саме 06.06.2023 ні рапорт про звільнення по команді, ні поштова кореспонденція з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу 15 мобільного прикордонного загону не надходили. Водночас, позивачем не надано доказів, які підтверджують про те, що він звертався з рапортом до свого безпосереднього начальника, а також до наступного прямого начальника з метою вирішення питань про звільнення з військової служби. Представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 не звернувся з рапортом до безпосереднього та до прямого начальника, у зв`язку з цим у зазначених посадових осіб Держприкордонслужби не виник обов`язок розгляду цього рапорту позивача, як наслідок, по ньому не було прийнято будь-яке рішення. На думку представника відповідача, позовна вимога про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби може бути реалізована після подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби з дотриманням вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Положенням, тобто подання зазначеного рапорту по команді та в разі необхідності документів, які підтверджують підстави звільнення (а.с.30-32).
Головуючий по справі суддя Панікар І.В. в період з 20.07.2023 по 18.08.2023 перебував у відпустці, у зв`язку з чим, строк розгляду справи продовжено.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши позовну заяву, відзиви на позов, та в сукупності письмові докази, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Як зазначає представник позивача, 18.04.2023 ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з наявністю у нього дружини із числа осіб з інвалідністю, проте вказаний рапорт відповідачем безпідставно не прийнято, внаслідок чого, представник позивача повторно через засоби поштового зв`язку направив рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Проте, як зазначено у позовній заяві, на час подання позову до суду, позивач так і не отримав жодної відповіді на поданий рапорт, що і стало підставою звернення до суду з даною позовною заявою.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (надалі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період і його призначено на посаду у 15 мобільному прикордонному загоні.
В той же час, як зазначено у позовній заяві, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу".
В даному аспекті суд вказує на таке.
Відповідно до абзацу 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико- соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.
Згідно положень частини 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (далі - Положення).
У відповідності до пункту 288 Положення, у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.
Пунктом 88 Положення визначено, що військовослужбовці призначаються на посади, звільняються з посад та зараховуються у розпорядження прямими начальниками, яким надано право видавати накази по особовому складу відповідно до номенклатури посад, що затверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України.
Відповідно до підпункту 1 пункту 270 Положення, звільнення військовослужбовців з військової служби з підстав, передбачених частинами другою - шостою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", здійснюється начальниками органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних центрів, науково- дослідних установ, а також органів забезпечення, які мають право видання наказів по особовому складу, - усіх військовослужбовців, у військових званнях до майора (капітана З рангу) включно, які проходять військову службу в цих органах Держприкордонслужби.
Суд, аналізуючи норми Положення та ЗУ Про військовий обов`язок і військову службу дійшов висновку, що вказаними нормативними актами не визначено строку розгляду рапортів.
Відповідно до частини 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Відтак, суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону, а саме для регулювання термінів розгляду рапортів застосувати, зокрема Закону України Про звернення громадян.
Так, статтею 20 Закону України Про звернення громадян визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Водночас, в ході розгляду даної адміністративної справи, ОСОБА_1 самостійно не обгрунтовано належними та допустимими доказами, що останній у будь-який спосіб звертався до свого безпосереднього начальника та до наступного прямого начальника із рапортом про звільнення з військової служби, а судом, з огляду на матеріали справи, не встановлено підстав, щоб прийти до переконання про те, що позивач дійсно звертався із рапортом про звільнення його з військової служби.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку про відсутність бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту позивача від 18.04.2023, адже ОСОБА_1 станом на час розгляду справи не подав по команді рапорт про звільнення з військової служби, відтак, зазначена бездіяльність позивача унеможливила прийняття відповідного рішення посадовими особами військової частини НОМЕР_1 .
З огляду на викладене, суд зазначає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби може бути реалізована після подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби з дотриманням вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Положенням, тобто подання зазначеного рапорту по команді та в разі необхідності документів, які підтверджують підстави звільнення.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів у повному об`ємі правомірність своїх дій.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, внаслідок чого, в задоволенні позову слід відмовити.
З огляду на висновок суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, суд не вбачає.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , с. Руська Поляна, Черкаський район, Черкаська область, 19602).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.