Справа № 520/1054/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 р.м. Харків
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанова К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2021 по справі № 520/1054/21

за позовом ОСОБА_1

до Керівника Харківської обласної прокуратури, Харківської обласної прокуратури, Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року до Другого апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі №520/1054/21 за виключними обставинами з підстави, встановленої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Підставою для звернення з цією заявою слугувало те, що Рішенням Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023 (справа №3-5/2022(9/22) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон № 113-IX).

Позивач у судовому підтримав подану ним заяву з підстав, викладених у ній та просив вимоги задовольнити.

Офіс Генерального прокурора не погодився з заявою позивача про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та надав відзив, у якому просив відмовити у її задоволенні. Зазначив, що рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023 (справа №3-5/2022(9/22) не має ретроспективної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, та не може застосовуватися до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Представник відповідачів у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви позивача з підстав відсутності ретроспективної дії Рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023 (справа №3-5/2022(9/22).

Відповідно до ч. 2 ст. 368 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) справа розглядається за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. В суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Неявка заявника або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

Розглянувши подану заяву, відзиву на неї, доводи позивача та представника відповідачів, та перевіривши наявність підстав для перегляду за виключними обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 520/1054/21, колегія суддів зазначає.

Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Харківської обласної прокуратури, керівника Харківської обласної прокуратури, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення №115 від 24 листопада 2020 року четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), створену на підставі наказу № 425 від 10 вересня 2020 року Офісу Генерального прокурора з подальшими змінами внесеними наказами Генерального прокурора від 15 вересня 2020 року № 450, від 17 листопада 2020 року № 536, від 24 листопада 2020 року № 559;

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Харківської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року № 3583к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Великобурлуцького відділу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області;

- поновити його на посаді начальника Великобурлуцького відділу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області або на рівнозначній посаді в органах прокуратури Харківської області з 30 грудня 2020 року;

- зобов`язати Харківську обласну прокуратуру внести виправлення до його трудової книжки щодо звільнення;

- стягнути з прокуратури Харківської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення судом рішення про поновлення.

Рішенням Харківський окружний адміністративний суд від 26 квітня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Харківської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року № 3583к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Великобурлуцького відділу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області».

Поновлено позивача на посаді начальника Великобурлуцького відділу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області з 30 грудня 2020 року.

Стягнуто з Харківської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 92 063,2 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з безпідставності посилання в оскаржуваному наказі про звільнення позивача на положення п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" через відсутність ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду. Суд прийшов до висновку про невідповідність наказу про звільнення позивача вимогам Закону України "Про прокуратуру", оскільки мало місце порушення принципу юридичної визначеності щодо підстави звільнення, який є однією із складових принципу верховенства права.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі № 520/1054/21 скасовано в частині задоволених позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу керівника Харківської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року № 3583к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Великобурлуцького відділу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області», поновлення позивача на посаді начальника Великобурлуцького відділу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області з 30 грудня 2020 року, стягнення з Харківської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 92 063,2 грн. Прийнято в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що неявка позивача для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце є підставою для прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Суд зазначив, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" в даному випадку є не завершення процесу ліквідації, реорганізації чи процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події, зумовленої наявністю рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором. До спірних правовідносин підлягає застосуванню п.19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше в часі, та згідно правил конкуренції правових норм, має перевагу над загальним Законом №1697-УІІ.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина шоста статті 361 КАС України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Отже, у адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати обставину (підставу), яка виникла пізніше ухвалення судового рішення. Тобто, перегляд справи у зв`язку з виключними обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням підстав, які виникли після ухвалення судового рішення.

Підставою для перегляду постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року за виключними обставинами позивач зазначив про прийняття Конституційним Судом України Рішення від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, яким визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру».

Відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною 2 статті 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав на те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив таке: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини 2 статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа№1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року №4819/49/19.

Як вбачається з резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, припис пункту 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, що визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, згідно зі статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» припис пункту 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втратив чинність та, відповідно, не підлягає застосуванню з 1 березня 2023 року з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, що також прямо встановлено цим рішенням.

Варто додати також, що встановлена Конституційний Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Подібні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19, від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а та в ухвалі Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №600/1450/20-а.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Так, колегія суддів приймає до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» та від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», відповідно до яких одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Окрім цього, із змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України вбачається, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами виключно, якщо рішення суду ще не виконане.

У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки є рішенням, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено та не передбачає примусового виконання.

Тобто, постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 520/1054/21, про перегляд якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України не може переглядатися за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За правилом частини першої статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Зважаючи на викладене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні заяви позивача про перегляд за виключними обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 520/1054/21.

Керуючись статтями 242, 310, 359, 361, 368, 369 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року.

Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року по справі № 520/1054/21 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Любчич Л.В.
Судді Присяжнюк О.В. Спаскін О.А.

Повний текст ухвали виготовлений 28.08.2023.