Справа № 380/2390/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/2390/22 пров. № А/857/10670/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Хома О.П.), ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження в м.Львові 26 травня 2023 року у справі №380/2390/22 за позовом ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

31.01.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, просив: визнати протиправною бездіяльність Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з лютого 2017 по день фактичної виплати 22.12.2021; зобов`язати Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з лютого 2017 по день фактичної виплати 22.12.2021.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Суд першої інстанції вказав, що компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. Суд першої інстанції вказав, що виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки індексацію грошового забезпечення з лютого 2017 по лютий 2019 року у сумі 85 907 грн 81 к. позивачу остаточно було виплачено 22.12.2021, то задоволенню підлягають позовні вимоги за період з лютого 2017 року по день фактичної виплати 22.12.2021.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України, як суб`єкт владних повноважень, нараховувало та виплачувало позивачу грошове забезпечення з індексацією відповідно до вимог законодавства. Скаржник вказує, що необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано в статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Скаржник зазначає, що за наявності визначених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Скаржник вказує, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, а тому, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. Скаржник вказує, що виплата доходів, по яких подано позов, здійснена відповідно до керівних документів, тому ця виплата здійснена своєчасно і для компенсації втрати частини доходів немає підстав. Скаржник зазначає, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. Скаржник вказує, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що він звертався до Західного регіонального управління щодо виплати компенсації втрати частини доходів та рішення будь-якого суб`єкту владних повноважень з цього приводу відсутні, а тому не можуть оскаржуватися позивачем по справі.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі України.

Відповідно до витягу із наказу начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 25.01.2019 №31-ОС по особовому складу підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

Згідно витягу з наказу начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 11.02.2019 №65-ос по особовому складу ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

15.07.2021 ОСОБА_1 виплачено заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з лютого 2017 року по лютий 2018 року у розмірі 12 986,34 грн. та з березня 2018 року по лютий 2018 року в розмірі 180,24 грн.

22.12.2021 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2021 у справі №380/12109/21 ОСОБА_1 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з лютого 2017 року по лютий 2019 року у розмірі 85 907,81 грн.

Вважаючи, що Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України у порушення норм права при несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення не нарахувало та не виплатило компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з лютого 2017 року по день фактичної виплати 22.12.2021, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати здійснюється згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі - Закон № 2050-III) та Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі - Порядок №159).

Статтями 1, 2 Закону №2050-III передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу та незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159) відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Статтею 3 Закону від 19.10.2000 № 2050-III встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Використане у статті 3 Закону від 19.10.2000 №2050-III формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць», означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду України (зокрема, постанова від 19.12.2011 у справі № 6-58цс11) та Верховного Суду (зокрема, постанова від 03.07.2018 у справі № 521/940/17 та постанова від 15.08.2019 у справі № 674/24/17), нормативне регулювання компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

З покликанням на аналогічні висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017 №21-2003а16, Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №810/1092/17 та від 13.01.2020 у справі №803/203/17, Верховний Суд у справі №240/11882/19 висновував, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Отже, право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 08.06.2022 у справі №200/5213/20-а, від 05 липня 2022 року у справі №420/7633/20.

На віднесення сум індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2021 у справі №380/12109/21 відповідачем 16.12.2021 нарахована та виплачена на картковий рахунок позивача індексація грошового забезпечення за період з лютого 2017 року по лютий 2019 року у розмірі 85 907 грн 81 к., що підтверджується довідкою AT КБ «ПРИВАТБАНК» від 14.01.2022 №JAM8B0JTC490J1K3. Вказані обставини не заперечуються відповідачем та підтверджують несвоєчасність повного розрахунку при звільненні позивача з військової служби.

Оскільки індексація грошового забезпечення належить до доходу, який позивач одержує на території України і який не має разового характеру, враховуючи, що відповідач здійснив виплату індексації грошового забезпечення, належної позивачу з лютого 2017 року по лютий 2019 року на виконання судового рішення лише у грудні 2021 року, тобто з порушенням строків виплати, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з лютого 2017 року по 22.12.2021, а компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ, виплачується у разі порушення строків виплати доходу (нарахованої індексації), а не виконання рішення суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументами скаржника, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050-ІІІ та Порядку № 159, оскільки право на таку компенсацію особа набуває в силу затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів та повинна виплачуватися громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, а не залежно від зверненням із заявою про таку виплату.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До того ж під час вирішення тотожних спорів має враховуватись саме остання правова позиція.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності бездіяльності Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року у справі №380/2390/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко