Справа № 420/17658/22
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Одеській області (; адреса: вул. Єврейська, буд. 12, м. Одеса, 65014) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

06 грудня 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надіслана засобами поштового зв`язку 28.11.2022 року) до Головного управління Національної поліції України в Одеській області, в якій представник позивача просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №1755 о/с від 28.10.2022 року в частині звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого зонального сектору № l відділу кримінальної поліції Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 31 жовтня 2022 року;

поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого зонального сектору № 1 відділу кримінальної поліції Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області з 01 листопада 2022 року;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2022 року по дату винесення рішення суду;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати;

витребувати у Головного управління Національної поліції в Одеській області документи, що стали підставами для видання наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області №1755 о/с від 28.10.2022 року в частині звільнення ОСОБА_1 та довідку про розмір середньої заробітної плати.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа №420/17658/22 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 12.12.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України; витребувано у Головного управління Національної поліції в Одеській області (; адреса: вул. Єврейська, буд. 12, м. Одеса, 65014):

- належним чином засвідчені копії матеріалів, які стали підставою для прийняття наказу №1755 о/с від 28.10.2022 року «По особовому складу»;

- довідку про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують його звільненню з посади та про розміри середньомісячної та середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за вказаний період.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області № 1274 від 11.11.2016 року позивач був призначений на посаду оперуповноваженого сектора кримінальної поліції Кілійського відділення поліції Ізмаїльського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області. В подальшому після реорганізації та присвоєння чергового звання старшого лейтенанта поліції позивач проходив службу на посаді оперуповноваженого зонального сектору № 1 відділу кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, яку і займав до дня звільнення.

Представник позивача зазначав, що у зв`язку з систематичним психологічним тиском зі сторони керівництва позивач був вимушений 17.10.2022 року написати рапорт про звільнення за власним бажанням з 31.10.2022 року, однак 26.10.2022 року ОСОБА_1 подав інший рапорт з проханням не розглядати раніше поданий ним рапорт про звільнення, який був зареєстрований в канцелярії Аідділення № 1 Ізмаїльського районного відділу поліції 26.10.2022 року за № 65.1/5191, а другий примірник надісланий засобами поштового зв`язку на адресу відповідача та отриманий ним 28.10.2022 року о 12:48.

27 жовтня 2022 року інспектор СКЗ Ізмаїльського РВП Мосієнко Л. викликала ОСОБА_1 та повідомила його про необхідність здати спеціальний службовий жетон та службове посвідчення. Позивач в усній формі повідомив інспектора про те, що рапорт про звільнення було відкликано та при передачі спеціального службового жетону та службового посвідчення була складена відповідна розписка, в якій зроблено ОСОБА_2 запис про те, що позивач відкликав рапорт на звільнення.

Враховуючи те, що позивач своєчасно реалізував своє право на відкликання рапорту про звільнення та належним чином повідомив про це уповноважених осіб, представник позивача стверджує, що у даному випадку звільнення ОСОБА_1 є незаконним.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та надав відзив на позовну заяву, в якому зазначалося, що у жовтні 2022 року позивач звернувся до ГУ НП в Одеській області із рапортом про звільнення, у якому просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 31 жовтня 2022 року. У зв`язку із надходженням рапорту відповідачем було прийнято наказ № 1755 о/с від 28.10.2022 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Представник відповідача зазначила, що рапорт ОСОБА_1 з проханням не розглядати раніше поданий ним рапорт про звільнення за власним бажанням від 26.10.2022 року надійшов до управління 02.11.2022 року та був зареєстрований у журналі вхідної кореспонденції. З огляду на це, листом від 07.11.2022 року № 9/7280 позивача повідомлено про його звільнення та додатково проінформовано, що оскільки рапорт від 26.10.2022 року, яким позивач відкликав раніше поданий рапорт від 17.10.2022 року про звільнення, надійшов лише 02.11.2022 року, то такий залишено без розгляду.

З урахуванням вищенаведеного, представник відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки звільнення позивача зі служби в поліції відбулося законно.

03 січня 2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказувалося, що відповідач намагається ввести суд в оману в частині того, що рапорт від 26.10.2022 року з проханням не розглядати раніше поданий рапорт про звільнення за власним бажанням ними був начебто отриманий 02.11.2022 року, тобто вже після прийняття оскаржуваного наказу. При цьому, представник позивача звертав увагу, що в наданій в додатках до відзиву копії рапорту від 26.10.2022 року вбачається наявність трьох поміток про його реєстрацію, а саме: перша реєстрація № 65.1/5191 від 26.10.2022 року, друга реєстрація - № 6843 від 31.10.2022 року, третя реєстрація - № 3430 від 02.11.2022 року.

Крім того, другий примірник рапорту від 26.10.2022 року, який був направлений безпосередньо на адресу відповідача отримано 28.10.2022 року о 12:48, однак відповідач жодним чином не спростував факт отримання аналогічного рапорту поштою.

Додатково представник позивача зазначив, що незважаючи на ухвалу суду про відкриття провадження по справі, відповідно до якої зобов`язано відповідача надати суду довідку про середній заробіток позивача, така надана не була, що унеможливлює розрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, до відповіді на відзив представником позивача надано також докази понесених витрат на правничу допомогу у сумі 4800грн.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 до 31 жовтня 2022 року проходив службу в органах поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області № 288 о/с від 24 лютого 2021 року відповідно до підпункту 2 пункту 1 статті 65 Закону України «Про національну поліцію», на підставі наказу Національної поліції України від 24.12.2020 № 1033 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управління Національної поліції в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0042346) призначено оперуповноваженим зонального сектору № 1 відділу кримінальної поліції Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області.

19 жовтня 2022 року Ізмаїльським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області видано наказ № 454 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності оперуповноваженого зонального сектору № 1 відділу кримінальної поліції Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_1 », яким до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани (а.с. 14).

При цьому, ще 17 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУ НП в Одеській області рапорт про звільнення за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням у зв`язку з небажанням проходити подальшу службу в поліції з 31.10.2022 року. Вказаний рапорт містить резолюцію за підписом т.в.о. начальника Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області підполковника поліції Зайцева Ю. «не заперечую».

26 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся із рапортом, в якому просив не розглядати раніше поданий ним рапорт на звільнення з Національної поліції України, який у той же день було зареєстровано у Відділенні поліції № 1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області за № 65.1/5191 (а.с. 15).

27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку на ім`я начальника ГУ НП в Одеській області Семінішина М.О. документи, які були вручені 28.10.2022 року о 12:48 (а.с. 16).

Відповідно до розписки від 27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 передав службове посвідчення № ОДП 013682 та спеціальний жетон 0042346 інспектору СКЗ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області. При цьому в розписці зазначено, що ОСОБА_1 був наданий рапорт від 26.10.2022 року та зареєстрований у відділенні поліції № 1 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області за № 65.1/5191 (а.с. 17) інспектором СКЗ Л.Мосієнко.

28 жовтня 2022 року Головним управлінням Національної поліції в Одеській області видано наказ № 1755 о/с, яким відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» вирішено звільнити зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) з 31 жовтня 2022 року старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0042346), оперуповноваженого зонального сектору № 1 відділу кримінальної поліції Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області (а.с. 13).

01.11.2022 року та 15.11 2022 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУНП в Одеській області із заявами, в яких просив надати копії усіх документів, які стали підставою звільнення, згідно наказу № 1755 о/с від 28.10.2022 року, довідку про середньоденний та середньомісячний заробіток за період з травня 2022 року по жовтень 2022 року (а.с. 18, 19).

07.11.2022 року Головне управління Національної поліції в Одеській області листом за № 9/7280 проінформувало ОСОБА_1 , що наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 28 жовтня 2022 року № 1755 о/с його звільнено зі служби в поліції з 31 жовтня 2022 року, за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» на підставі поданого рапорту від 17 жовтня 2022 року) вх. УКЗ 5558 рап від 20.10.2022 року). У зв`язку із цим, рапорт за вх. УКЗ від 02.11.2022 року № 3430 щодо не розгляду рапорту про звільнення зі служби з Національної поліції залишено без розгляду.

Не погоджуючись із звільненням, вважаючи його незаконним, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» (надалі Закон № 580-VIII) у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою, другою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За частиною 1 статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга і третя статті 77 Закону № 580-VIII).

Згідно з пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114), передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

При цьому, норми Положення №114 в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №817/981/17.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.07.2019 р. у справі №804/406/16, від 08.08.2019 р. у справі №813/150/16, справа № 814/2563/16.

Відповідно до п. 10 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до пункту 24 цього Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Суд зазначає, що Положення №114 є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, наразі є чинним і встановлює, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

З аналізу пункту 68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У вказаному судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.08.2021 р. справа №826/7075/16, від 28.09.2021 р. справа №826/14071/17.

З огляду на викладені положення законодавства та правові позиції, викладені у зазначених вище постановах Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є законною та правомірною.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги щодо оскаржуваного у цій справі наказу про припинення трудового договору, суд повинен з`ясувати, зокрема, чи не було змінено волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

З матеріалів справи слідує, що 17 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення за власним бажанням, однак 26 жовтня 2022 року позивачем на ім`я начальника ГУНП в Одеській області подано інший рапорт про відкликання рапорту про звільнення.

Суд констатує, що із поданого рапорту про звільнення, який датований 17 жовтня 2022 року, вбачається, що ОСОБА_1 чітко виявив своє бажання бути звільненим саме з 31.10.2022 р., про що зазначив у рапорті, а т.в.о. начальника Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області підполковник поліції Зайцев Ю. поставив резолюцію «не заперечую». З огляду на це, суд робить висновок, що сторони погодили дату звільнення позивача з займаної посади.

Водночас, суд звертає увагу, що у разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 160/3607/19, від 09 серпня 2019 року у справі №815/1490/16 та від 22 листопада 2019 року у справі №813/740/17.

Як встановлено судом, позивач 26 жовтня 2022 року, тобто до спливу строку до дня звільнення подав рапорт, яким повідомив те, що має намір продовжити службу в Національній поліції та просив не розглядати раніше поданий рапорт про звільнення. Вказаний рапорт містить три відмітки реєстрації, а саме: перша № 65.1/5191 від 26.10.2022 року, друга реєстрація - № 6843 від 31.10.2022 року, третя реєстрація - № 3430 від 02.11.2022 року.

Таким чином, суд робить висновок, що ОСОБА_1 до моменту прийняття рішення про його звільнення у належний спосіб повідомив відповідача про те, що не бажає звільнятися з Національної поліції України та просив не розглядати рапорт про звільнення, однак ГУ НП в Одеській області прийняло наказ про звільнення, що на думку суду, вказує про незаконність звільнення позивача зі служби в поліції.

Разом із тим, суд відхиляє твердження представника відповідача, що рапорт від 26.10.2022 року надійшов до відповідача лише 02.11.2022 року, оскільки такі доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а підстав для неврахування судом первинної реєстрації рапорту від 26.10.2022 року не вбачається (реєстрація у Відділенні №1).

Суд враховує і те, що 27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 надіслав аналогічний за змістом рапорт від 26.10.2022 року на адресу Головного управління Національної поліції України та який був отриманий відповідачем 28.10.2022 року о 12:48. Поряд з цим, саме 27 жовтня 2022 року уповноважені особи відповідача достовірно знали про відкликання позивачем рапорту про звільнення, що підтверджується в тому числі й розпискою (а.с. 17), однак жодних дій щодо врахування нового рапорту не вчинили.

Суд звертає увагу на непослідовність позиції відповідача, який невідкладно прийняв до розгляду первинний рапорт від 17.10.2022 року про звільнення, поданий до Відділення №1 та зареєстрований із подальшим звільненням позивача саме на його підставі, проте не взяв до уваги поданий у те ж саме Відділення №1 та зареєстрований 26.10.2022 року рапорт про відмову від наміру звільнятися за власним бажанням.

Вказані обставини відповідач, відповідно до вимог статті 77 КАС України, не спростував та не навів достатніх правових підстав з яких би поданий рапорт від 26.10.2022 року не підлягав розгляду у день його отримання, але не пізніше дати прийняття рішення про звільнення позивача.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що у даному випадку звільнення ОСОБА_1 є незаконним, тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу № 1755 о/с від 28.10.2022 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно похідної позовної вимоги позивача про поновлення на посаді, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Згідно п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 року № 58, днем звільнення вважається останній день роботи.

За таких підстав, враховуючи висновок суду про незаконність звільнення позивача зі служби в поліції, суд вважає, що похідна позовна вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого зонального сектору №1 відділу кримінальної поліції Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області з 01 листопада 2022 року також підлягає задоволенню.

Щодо похідної позовної вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Так, відповідно до п. 2 вказаного Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Оскільки позивача було звільнено наказом від 28.10.2022 року №1755 о/с з 31.10.2022 року, і день звільнення (31.10.2022 року) є останнім робочим днем позивача, то вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався з 01.11.2022 року та фактично триває до 28.08.2023 року день ухвалення рішення у даній справі.

Тому виплаті позивачу підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.11.2022 року по 28.08.2023 року включно, що складає 301 календарних днів.

Разом із тим, суд зазначає, що оскільки Головне управління Національної поліції в Одеській області не надало суду на виконання вимог ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року довідку про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують його звільненню з посади та про розміри середньомісячної та середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за вказаний період, то суд не має можливості розрахувати розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, а відтак обов`язок такого розрахунку і здійснення виплати покладається на Головне управління Національної поліції в Одеській області, при цьому суд виходить за межі позовних вимог згідно ч.2 ст.9 КАС України для повного захисту прав позивача.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, за встановлених обставин та наявного правового регулювання, суд робить висновок, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного наказу, що призвело до незаконного звільнення позивача зі служби в поліції, тому заявлений позов належить задовольнити у повному обсязі.

У відповідності з п. 2, 3 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, то суд враховує наступне.

Статтею 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то підстав для розподілу судових витрат в частині судового збору немає.

Натомість, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. ч. 3-4 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. ч. 5-7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження обґрунтованості понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4800 грн. позивач надав до суду наступні документи: договір про надання правової (правничої) допомоги від 18.11.2022 року, акт приймання-передачі виконаних робіт згідно договору про надання правової (правничої) допомоги від 18.11.2022 року.

За змістом пункту 4.2. договору про надання правової (правничої) допомоги від 18.11.2022 року, гонорар адвоката вираховується від кількості витрачених годин на підготовку та забезпечення розгляду справи, участь у судових засіданнях та підготовлення процесуальних документів, згідно актів приймання-передачі виконаних робіт (в тому числі проміжних актів) із розрахунку 600 (шістсот) грн. За кожну витрачену годину та сплачується протягом трьох календарних днів після складення Акту приймання-передачі.

Згідно акту приймання-передачі виконаних робіт згідно договору про надання правової (правничої) допомоги від 18.11.2022 року від 30 грудня 2022 року, адвокатом у період з 18.11.2022 року по 30.12.2022 року надано наступні юридичні послуги: вивчення матеріалів щодо звільнення ОСОБА_1 (1 година, 600 грн.); консультування по суті матеріалів (1 година, 600 грн.); складення позовної заяви та додатків до неї (4 години, 2400 грн.), вивчення відзиву та підготовка заперечень на відзив (2 години, 1200 грн.), всього 4 800 грн.

Суд констатує, що відповідач не заявив про неспівмірність таких витрат, хоча така заява містилася у відповіді на відзив, що була направлена відповідачеві ще 30.12.2022 року разом із підтверджуючими доказами.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що надані стороною позивача докази підтверджують, що витрати на професійну правничу допомогу фактично понесені. При цьому, враховуючи складність справи, її значення для позивача, реальний обсяг наданої правничої допомоги, заявлена сума до відшкодування у розмірі 4 800 грн. є співмірною, тому підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а підстав для їх зменшення судом згідно ч.9 ст.139 КАС України не убачається.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297, 371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Одеській області (; адреса: вул. Єврейська, буд. 12, м. Одеса, 65014) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №1755 о/с від 28.10.2022 року в частині звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого зонального сектору №l відділу кримінальної поліції Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 31 жовтня 2022 року.

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на посаді оперуповноваженого зонального сектору №1 відділу кримінальної поліції Ізмаїльського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області з 01 листопада 2022 року;

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (; адреса: вул. Єврейська, буд. 12, м. Одеса, 65014) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2022 року по 28 серпня 2023 року із зобов`язанням Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснити самостійний розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції України в Одеській області (; адреса: вул. Єврейська, буд. 12, м. Одеса, 65014) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 800 грн. (чотири тисячі вісімсот гривень 00 копійок).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян