Справа № 600/3681/23-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2023-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/3681/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 03.05.2023 та не звільнення його на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" згідно рапорту від 03.05.2023;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що є військовослужбовцем та проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у НОМЕР_2 батальйоні територіальної оборони (військова частина № НОМЕР_3 ).

Водночас, позивач здійснює постійний догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є його батьком, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 06.04.1992, та який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Оскільки відповідач не розглянув поданий ним рапорт, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

За вказаною позовною заявою 12.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду витребувано з військової частини НОМЕР_1 письмові докази по справі.

Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач) подала до суду відзив, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що 02.06.2023 позивач прибув до місця розташування свого підрозділу в зону відповідальності військової частини НОМЕР_1 , де йому особисто було надано усне роз`яснення та порядок звільнення з військової служби.

Відповідач також зазначав, що оскільки командування військової частини НОМЕР_1 не отримало рапорту позивача в інший спосіб, ніж як від суду разом із примірником позовної заяви, то і не приймало рішення щодо нього. Відповідач не був обізнаний про бажання позивача звільнитися з військової служби. З огляду на наведене, відповідач вважає, що в діях командування військової частини НОМЕР_1 відсутня протиправна бездіяльність.

Позивач скористався правом, передбаченим ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив, в якому вказував про наявність підстав для звільнення його з військової служби через такі сімейні обставини: у зв`язку з наявністю одного із своїх батьків із числа інвалідністю ІІ групи.

Позивач також подав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій зазначав, що підставами позову необхідно вважати наявність y його батька ОСОБА_2 інвалідності ІІ групи, що підтверджується доданими до позовної заяви та інших заяв по суті документами та бездіяльність відповідача, яка полягає у нерозгляді його рапорту на звільнення та неприйнятті відповідачем рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

У зв`язку з наведеним, позивач просив розглянути справу з урахуванням змін, наведених у даній заяві.

Відповідач подав до суду відзив на заяву про зміну підстав позову, в якому вказував, що у зв`язку зі зміною підстав звільнення, а саме: наявністю у позивача батька інваліда ІІ групи, а не III групи, позивач повинен подати новий рапорт з новим переліком додатків до свого безпосереднього та в подальшому прямого керівника. Рапорт позивача про його звільнення до військової частини НОМЕР_1 не надходив. Відтак, відповідач не був обізнаний про наявність у батька позивача ІІ групи інвалідності та бажання позивача звільнитись саме з цієї підстави.

Ухвалою суду від 28.08.2023 клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, - повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою суду від 28.08.2023 клопотання представника позивача про витребування доказів, - повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою суду від 28.08.2023 клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та залучення третьої особи, - повернуто заявнику без розгляду.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

Позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечувалося сторонами під час розгляду справи по суті.

У позові представник позивача стверджував, що 02.05.2023 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з лав ЗСУ на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 27).

До рапорту позивачем долучено наступні копії документи: паспорт ОСОБА_1 ; паспорт; пенсійне посвідчення ОСОБА_2 ; свідоцтво про народження № НОМЕР_5 ; витяг з реєстру територіальної громади № 2023/003378226 від 01.05.2023; висновок ЛКК КНП "Хотинська багатопрофільна лікарня" № 530 від 28.04.2023; акт обстеження житлово-побутових умов проживання Клішковецької сільської ради № 79 від 01.05.2023; довідку № 742 від 01.05.2023 Клішковецької сільської ради (а.с. 8, 13-14, 15, 16, 17, 18 -19, 20).

02.05.2023 аналогічного змісту рапорт подано позивачем на начальника Першого відділу Дністровського районного ТЦК та СП, а також командира військової частини НОМЕР_1 (а.с. 28-29).

Судом встановлено, що подані до суду представником позивача разом з позовною заявою вказані вище рапорта не містять підпису позивача.

У позові зазначено, що 03.05.2023 примірники рапортів з копіями документів направлено на адресу відповідача та Першого відділу Дністровського районного ТЦК та СП.

Дослідженням поштових накладних та фіскальних чеків Укрпошти встановлено, що згадані вище рапорти надіслано 03.05.2023 представником позивача на адресу Першого відділу Дністровського районного ТЦК та СП (а.с. 30, 32).

Доказів надіслання згаданих вище рапортів на адресу відповідача, позивач та його представник до суду не надали. Посилання представника позивача у відповіді на відзив про отримання відповідачем рапорту про звільнення з військової служби 15.06.2023 згідно поштового відправлення № 737 суд відхиляє, оскільки згідно з відомостями сервісу відстеження поштових відправлень АТ "Укрпошта" поштове відправлення № 737 прийняте Укрпоштою від представника позивача тільки 09.06.2023 та стосується поданого ним рапорту про звільнення від 08.06.2023 (а.с. 83 на звороті, 84).

Не надано позивачем та його представником до суду також докази оскарження дій (бездіяльності) Першого відділу Дністровського районного ТЦК та СП щодо не розгляду поданих позивачем рапортів від 02.05.2023, та/або не пересилання (не перенаправлення) за належністю рапортів від 02.05.2023 до військової частини НОМЕР_1 .

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту від 03.05.2023 та не звільнення його на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" згідно рапорту від 03.05.2023, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Судом також встановлено та видно із змісту відповіді на відзив, що у зв`язку із погіршенням здоров`я ОСОБА_2 пройшов лікування та повторний огляд медико - соціальною експертною комісією, рішенням якої відповідно до акту № 54715 від 05.07.2023 ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново.

На підтвердження наведеної обставини, представник позивача подав до суду копію довідки до акта огляду медико - соціальною експертною комісією серії 12ААГ № 578003 від 05.07.2023, згідно якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново; підстава - акту МСЕК № 54715 (а.с. 88 на звороті).

Як зазначав у відповіді на відзив представник позивача та підтверджується матеріалами справи, у зв`язку із встановленням батькові позивача ОСОБА_2 ІІ групи інвалідності, позивач направив на адресу командування військової частини НОМЕР_1 відкоригований рапорт від 07.07.2023, до якого приєднав засвідчені нотаріально копії довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААГ № 578003 від 05.07.2023 та копію опису вкладення з відправленням, у якому були направлені нотаріально завірені копії решти документів (а.с. 84 на звороті, 85).

У поданих до суду заявах по суті відповідач не заперечував про отримання вказаного рапорту, однак зазначав, що позивач звернувся до суду щодо нерозгляду рапорту від 03.05.2023 про звільнення на підставі ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військової служби", у зв`язку з наявністю батька із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи. Новий "відкоригований рапорт" щодо звільнення позивача, у зв`язку з наявністю батька II групи інвалідності до військової частини НОМЕР_1 не надходив, тому й не розглядався. Позивач не звертався до відповідача з новим рапортом та новими додатками, чим, на думку відповідача, порушив процес досудового вирішення спору.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023 продовжувався строк дії воєнного стану в Україні.

Указом Президента України № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.92 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З матеріалів справи видно, що позивач призваний на військову службу під час мобілізації. Проходить військову службу позивач у військовій частині НОМЕР_1 . Водночас, як видно з матеріалів справи, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком.

Щодо звільнення позивача з військової служби у військовій частині НОМЕР_1 на підставі необхідності здійснення постійного догляду за хворим батьком, суд зазначає таке.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану через, зокрема, такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з п. 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 234 Положення зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги роки військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до п. 1.5 Інструкції № 170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

Згідно з абз. 2 п. 14.10 розділу XIV Інструкції № 170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції № 170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п. 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом г пункту 1 частини четвертої, підпунктом ґ пункту 2 частини п`ятої, підпунктом г пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

З наведеного видно, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка розподіляється на такі етапи:

- подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів, безпосередньо своєму командиру;

- розгляд рапорта про звільнення;

- прийняття наказу щодо звільнення зі служби.

При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абз. 2 п. 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Наполягаючи на необхідності здійснення постійного догляду за хворим батьком, позивач вказує, що наведена обставина підтверджується висновком № 530 ЛКК Комунального некомерційного підприємства "Хотинська багатопрофільна лікарня" Хотинської міської ради від 28.04.2023, який ним долучено до рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. У цьому висновку вказано про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, не здатний до самообслуговування. Висновок ЛКК видано терміном на 12 місяців (а.с. 17).

З приводу наданого позивачем висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я суд погоджується з аргументами відповідача, що такий висновок не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворим батьком, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа.

Так, відповідно до абз. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема:

- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Зміст наведеного правового регулювання свідчить на користь висновку, що стосовно осіб, які є старшими 18 років, відповідні обставини мають бути підтверджені медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.209 № 1317, визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Підпунктом 1 п. 11 цього Положення визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Таким чином, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

Позивач до рапорту від 03.05.2023 не долучив висновок медико-соціальної експертної комісії, який би підтверджував необхідність постійного догляду за його батьком, а також не надав відповідні докази на підтвердження підстав для його звільнення з військової служби.

Суд враховує, що нормативно-правові приписи постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 не суперечать Закону № 2232-XII, а лише деталізують його положення, з огляду на специфіку регулювання спірних правовідносин в контексті співвідношення діяльності закладів охорони здоров`я та проходження такого особливого виду служби як військова. Закон встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів та перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. У свою чергу, приписи постанови Кабінету Міністрів України розмежовують повноваження таких органів в залежності від суб`єкта, якому надається відповідний висновок. Жодних суперечностей у викладеному правовому регулюванні не існує, позаяк воно не передбачає одночасної можливості різних суб`єктів підтверджувати ідентичні обставини.

Отже, довідка ЛКК, надана позивачем, не може бути визнана документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого позивач підлягає звільненню з військової служби, оскільки висновок, виданий такою комісією, може підтверджувати відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років.

Суд також враховує, що висновок ЛКК № 530 від 28.04.2023 не містить жодного посилання на безтермінову необхідність постійного отримання сторонньої допомоги батьком позивача, що очевидно вказує на обмежену часову межами компетенцію лікарсько-консультативної комісії з цього питання. Так, у висновку ЛКК № 530 Комунального некомерційного підприємства "Хотинська багатопрофільна лікарня" від 28.04.2023 вказано лише про те, що ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду лише на 12 місяців, у той час як позивач ініціює остаточне звільнення з військової служби.

Щодо доводів позивача про те, що 03.05.2023 він звертався з рапортом про звільнення з військової служби до військової частини НОМЕР_1 , проте відповідач не розглянув його рапорт, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72, ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 75, ч. 1 та 2 ст. 76, ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Невід`ємною умовою встановлення істини у справі є внутрішнє переконання судді, засноване на дослідженні доказів: безпосередньому - шляхом особистого дослідження доказів; всебічному - через оцінку всіх належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів у справі; повному - через оцінку потрібного та достатнього кількісного виміру доказів із метою формулювання однозначної позиції про обставини, які підлягають встановленню при розгляді та вирішенні адміністративної справи; об`єктивному - шляхом неупередженої, безсторонньої оцінки доказів у справі.

Оцінка доказів за внутрішнім переконанням полягає у тому, що їх достовірність та доказову силу встановлює безпосередньо суд, який розглядає справу.

Враховуючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів внесення на розгляд командування військової частини НОМЕР_1 рапорт від 03.05.2023 про звільнення з військової служби через сімейні обставини, суд вважає, що відсутні докази вчинення відповідачем бездіяльності щодо не розгляду вказаного рапорту.

За таких обставин, суд вважає, що всупереч зазначеним приписам позивач не надав до суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували його доводи, а також спростовували доводи відповідача та встановлені обставини, і в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні у своїй сукупності докази щодо протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення позивача з військової служби, у зв`язку з сімейними обставинами.

Таким чином, заявлені позивачем позовні вимоги є необґрунтованими, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Стосовно поданої представником позивача заяви про зміну підстав позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом особи, чи правом суб`єкта владних повноважень, яке реалізовується в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи до суду з позовом.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Положеннями ч. 1 та 2 ст. 44 КАС України встановлено, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Права учасників справи наведені у ч. 3 ст. 44 КАС України, які мають право, в т.ч.: подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 1 ст. 47 КАС України).

За змістом ст. 160 КАС України предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення, а підставою позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які складаються із фактів, що тягнуть за собою певні правові наслідки: зміну чи припинення правовідносин.

Розміром позову є кількісна характеристика позовних вимог. Отже, збільшення або зменшення розміру позовних вимог може відбутися шляхом зміни кількісних характеристик позовних вимог, але в межах спірних правовідносин.

Водночас предмет позову кореспондує із способами судового захисту права (змістом позову), які визначені ст. 5 КАС України, тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що свідчить про обрання позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права або його доповнення, у межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Позивач розпоряджається своїми правами відносно предмета спору, підстав позову та розміру позовних вимог на власний розсуд, але це право обмежене певними "стадійними вимогами". Однак, наведені норми процесуального закону обмежують право позивача змінювати одночасно предмет та підстави позову.

Як видно із змісту заяви про зміну підстав позову, представник позивача просив розглянути справу з урахуванням змін, наведених у даній заяві. Зокрема, у заяві про зміну підстав позову зазначено, що підставами позову необхідно вважати наявність y батька позивача ОСОБА_2 інвалідності ІІ групи, що є підставою до звільнення позивача з військової служби на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивачем доповнено позов новими обставинами, які виникли після подання ним рапорту про звільнення з військової служби від 03.05.2023, а саме: встановлення батькові позивача ІІ групи інвалідності 05.07.2023.

За таких обставин, на думку суду, зміну підстав позову здійснено представником позивача без збереження в ньому первинних підстав та свідчить про вихід за межі предмету позову.

Оскільки обставини наведені в заяві про зміну підстав позову не стосуються предмету спору, суд вважає, що відсутні підстави для їх врахування під час розгляду даного спору.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241-243, 246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 );

відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя В.К. Левицький