Справа № 600/1817/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/1817/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-398-17-У від 16.04.2019 року на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-398-17-У від 25.01.2022 року на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) .

В обґрунтування незаконності оскаржуваних вимог позивач вказував, що з 11 жовтня 2017 року він фактично проживає в місті Вінтер-Срінгс округ Шемінол штат Флорида США. Згідно відомостей з Єдиної бази соціального страхування в США, ОСОБА_1 за період з 2017 року по 2022 рік отримав прибуток, що оподатковується в загальній сумі 82 752 дол. США, а саме: 2017 рік - 3 841 дол. США, 2018 рік - 16 536 дол. США, 2019 рік - 8 022 дол. США, 2020 рік - 25 461 дол. США, 2021 рік - 28 892 дол. США, 2022 рік - ще не записано. За вказаний період позивач сплатив до місцевого бюджету за місцем фактичного проживання податків на загальну суму 12 656 дол. США, з яких: податок на соціальне забезпечення 10 259 дол. США та податок на медичне страхування 2 397 дол. США. З урахуванням того факту, що позивач в період з 2017 року по 2021 рік фактично перебував та був працевлаштований за межами України, сплачував всі податки і збори до бюджету відповідної країни, не отримував та не міг отримувати дохід від підприємницької діяльності на території України за період з 1 січня 2017 року по 1 грудня 2020 року, його свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця вважається недійсним, то суми недоїмки зі сплати єдиного внеску з нарахованими на них штрафами та пенею підлягають списанню в силу дії принципу заборони подвійного оподаткування.

Ухвалою суду від 17 квітня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, запропоновано сторонам подати заяви по суті справи.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про правомірність нарахування єдиного соціального внеску. Щодо податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.04.2019 року №Ф-398-17, то така сформована у зв`язку з наявністю за позивачем станом на 31.01.2019 року заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 19062,55 грн. Поряд з цим, вказана вимога вважається відкликаною, у зв`язку з погашенням боргу платником ОСОБА_1 17 червня 2020 року. Станом на 31.12.2021 року за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 рахувалася заборгованість по сплаті єдиного внеску в сумі 26898,20 грн, яка виникла за рахунок несплати єдиного внеску в сумі 2078,21 грн за І квартал 2020 року, штрафної санкції в сумі 5937,30 грн та пені, нарахованої за несвоєчасну сплату єдиного внеску, у сумі 18882,78 грн. Вказана податкова вимога була надіслана позивачу на відому контролюючому органу адресу. Окрім того, зазначив, що позивачем не період нарахування боргу з ЄСВ (2017-2022 роки) не дотримано процедуру задля уникнення подвійного оподаткування, зокрема перебування позивача на обліку як фізична особа-підприємець в Головному управлінні ДПС у Чернівецькій області, ненадання жодних документів на підтвердження сплати ним податків від державного органу іноземної держави, неподання податкових декларацій , а відтак податковий орган не має законних підстав у даному випадку застосувати норми міжнародного договору - Конвенції про уникнення подвійного оподаткування, що свідчить про правомірність і законність винесення вимог про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску №Ф-397-17 від 16.04.2019 року, №Ф-398-17 від 25.01.2022 року. Просив у задоволення позовних вимог відмовити.

Позивач правом подати відповідь на відзив не скористався.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був зареєстрований у встановленому законом порядку як фізична особа-підприємець, перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Чернівецькій області.

04 травня 2020 року підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 припинена, але його не знято з обліку.

Згідно даних АІС «Податковий блок» станом на 31 січня 2019 року за позивачем рахувалася заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 19062,55.

У зв`язку з наведеним, Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-398-17-У від 16 квітня 2019 року.

На підставі вказаної вимоги 15 жовтня 2019 року старшим державним виконавцем Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Шивкеник Н.Є. винесено постанову про відкриття провадження з виконання вимоги про сплату №Ф-398-17 від 16.04.2019 року.

09 квітня 2020 року старшим державним виконавцем Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Шивкеник Н.Є. винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .

Як вбачається з відомостей АІС «Податковий блок» та указано у відзиві відповідачем, 17 червня 2020 року позивач погасив борг по вказаній вище вимозі.

Станом на 31 грудня 2021 року за позивачем рахувалася заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26898,20 грн, яка виникла за рахунок не сплати єдиного внеску в сумі 2078,12 грн за І квартал 2020 року, штрафної санкції в сумі 5937,30 грн та пені у розмірі 18882,78 грн.

У зв`язку з чим Головне управління ДПС у Чернівецькій області 25 січня 2022 року винесло податкову вимогу №Ф-398-17-У.

Вказана вимога була надіслана позивачу на відому контролюючому органу адресу. Однак лист з вказаною вимогою повернувся із відміткою про невручення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Вважаючи вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-398-17 від 16 квітня 2019 року та №Ф -398-1 від 25 січня 2022 року протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах встановлених законом.

Спеціальним законом, який регулює правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 року №2464-VI (далі Закон №2464-VI).

Частиною другою статті 1 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (крім електронних резидентів (е-резидентів);

Відповідно до частини другої статті 6 Закону №2464-VІ, платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, членство у профспілковій організації, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно частини четвертої статті 6 Закону №2464-VІ у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 11 червня 2012 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та з 01 липня 2012 року перейшов на спрощену систему оподаткування. Відтак, враховуючи наведені вище норми законодавства, позивач зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У зв`язку з несплатою даного внеску у позивача утворилася заборгованість за наслідками, якої і було винесено оскаржувані вимоги про сплату податкового боргу (недоїмки).

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-398-17-У від 16 квітня 2019 року була відкликана податковим органом з огляду на сплату позивачем суми податкового боргу.

Тому, за фактичної відсутності дії оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень як індивідуального акту, заявлені у позовній заяві вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 16 квітня 2019 року №Ф-398-17-У є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Водночас суд зауважує, що позиція позивача про протиправність оскаржуваних вимог про сплату податкового боргу (недоїмки) зводиться виключно до того, що суми недоїмки зі сплати єдиного внеску з нарахованими на них штрафами та пенею підлягають списанню в силу дії принципу заборони подвійного оподаткування.

У зв`язку з наведеним варто зазначити, що Законом України «Про ратифікацію Конвенції між Урядом України та Урядом Сполучених Штатів Америки про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи та капітал» від 26.05.1995 №180/95-ВР ратифіковано Конвенцію між Урядом України та Урядом Сполучених Штатів Америки про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи та капітал (далі Конвенція).

Дана Конвенція набрала чинності 05 червня 2000 року.

Відповідно до частини першої статті 2 Конвенції податками, до яких застосовується ця Конвенція, є:

а) у Сполучених Штатах Америки: Федеральні податки на дохід, які запроваджені Внутрішнім Кодексом Доходів (за винятком податку на накопичення валового прибутку, податку на приватну холдингову компанію, податків на соціальне страхування) та акцизного податку, що стягується з інвестиційних доходів приватних фондів (в подальшому податок США);

b) в Україні: податок на дохід (прибуток) підприємств та прибутковий податок з громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства.

Згідно частини третьої статті 2 Конвенції така також буде застосовуватись до будь-якого податку на нерухомість, визначеного у пункті 1 h) Статті 3 (Загальні визначення), який введений однією з Договірних Держав після дати підписання Конвенції, але тільки якщо такий податок передбачений законодавством такої Договірної Держави.

При цьому наведена Конвенція не містить норми, що вона також застосовується і до єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не є тим податком, до якого застосовується Конвенція між Урядом України та Урядом Сполучених Штатів Америки про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи та капітал, то позивач зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на території України в незалежності від здійснення трудової або підприємницької діяльності на території Сполучених Штатів Америки та сплати податків у США.

Таким чином, доводи позивача про дію принципу заборони подвійного оподаткування в даних правовідносинах є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.

Жодних інших норм міжнародного права або законодавства України на підтвердження своєї позиції позивачем у позові не наведено.

Посилання ж у позові на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19, суд відхиляє з огляду на таке.

Предметом спору у справі №440/2149/19 було оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) з тих підстав, що з 1999 року позивач подала заяву про припинення підприємницької діяльності і, вважаючи що підприємницька діяльність її припинена, працювала як найманий працівник на території України.

Отже, правовідносини у справі №440/2149/19, за яких Верховним Судом сформовано висновок, на який посилається позивач у позовній заяві, не є подібними до тих відносин, які мають місце в даній справі, і тому такий висновок при вирішенні вказаної справи судом не застосовується.

На переконання суду, у спірних відносинах відповідачем правомірно було нараховано позивачу борг з ЄСВ за спірний період. Оскільки відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, то підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно змісту частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідач довів правомірність оскаржуваних рішень та безпідставність позовних вимог.

Отже, позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 28 серпня 2023 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Головне управління ДПС у Чернівецькій області (вул. Героїв Майдану, 200-А, м. Чернівці, 58013, ).

Суддя О.П. Лелюк