Справа № 500/429/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/429/23 пров. № А/857/7263/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року (головуючий суддя Баб`юк П.М., м. Тернопіль) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплачувати державну соціальну допомогу як дитині з інвалідністю до 18 років ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ч.3 ст.46 Конституції України у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на відповідний рік» та надбавку на догляд за дитиною з інвалідністю до 18 років, як працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за дитиною з інвалідністю до 18 років, як працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за дитиною з інвалідністю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ч.3 ст.46 Конституції України у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на відповідний рік»;

зобов`язати Управління соціальної політики Тернопільської міської ради донарахувати та виплатити державну соціальну допомогу як дитині з інвалідністю до 18 років ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 починаючи з 16.08.2022;

зобов`язати Управління соціальної політики Тернопільської міської ради донарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку на догляд за дитиною з інвалідністю до 18 років як працездатній особі починаючи з 16.08.2022.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить таке скасувати і задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» державна соціальна допомога призначається на дітей з інвалідністю віком до 18 років у розмірі 70 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

У відповідності до ч.4 ст.3 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» надбавка на догляд за іншою дитиною з інвалідністю встановлюється в розмірі: на дитину з інвалідністю віком до 6 років - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років; на дитину з інвалідністю віком від 6 до 18 років - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років.

В ч.5 ст.3 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» передбачено, що надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які не працюють, не навчаються (крім заочної форми навчання), не проходять службу, не займають виборну посаду і фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років також призначається одному з батьків, усиновителів, опікуну, піклувальнику, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, у відпустці без збереження заробітної плати, у разі якщо дитина з інвалідністю потребує домашнього догляду, і вони фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю. Одному з батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновителів, опікуну, піклувальнику надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи А, а також одинокій матері (одинокому батьку) надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю призначається незалежно від факту роботи, навчання, служби.

Отже державна соціальна допомога дитині з інвалідністю та надбавка на догляд за дитиною інвалідом є різними соціальними виплатами, які хоча й пов`язані між собою, однак спрямовані на забезпечення різних цілей. Перша виплата спрямована на забезпечення потреб дитини з інвалідністю, друга - на компенсацію мінімальних потреб одного з батьків який не працює, в зв`язку з постійним доглядом за дитиною.

Суд першої інстанції не врахував, що фактично кошти, які виплачуються відповідачем як державна соціальна допомога спрямовані на забезпечення потреб не однієї особи (дитини з інвалідністю), а двох осіб батька та дитини.

Тому, не можна об`єднувати дві виплати державну соціальну допомогу дитині з інвалідністю та надбавку на догляд за дитиною інвалідом при визначенні відповідності загальної суми прожитковому мінімуму визначеному законом, а слід їх рахувати окремо, оскільки ці суми є основним джерелом доходу для двох осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім`ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України.

У відповідності до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про соціальні послуги» соціальні послуги - дії, спрямовані на профілактику складних життєвих обставин, подолання таких обставин або мінімізацію їх негативних наслідків для осіб/сімей, які в них перебувають. Особі/сім`ї можуть надаватися одна або одночасно декілька соціальних послуг. Порядок організації надання соціальних послуг затверджується Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин позивач та його дитина повинні отримувати кошти необхідні для забезпечення нормального функціонування їх організму, збереження здоров`я, набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості для кожного з них окремо у відповідному розмірі прожиткового мінімуму.

Також, суд першої інстанції вважає, що рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 №5-р/2018 не може поширювати свою дію на Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», оскільки закону на той час не існувало і його приписи не були визнані неконституційними даним рішенням.

Однак, апелянт вважає, що відповідач при визначенні розмірів державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю та надбавки на догляд повинен був керуватися нормами Конституції України і діяти у відповідний спосіб визначений у ній.

Суд першої інстанції виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 №5-р/2018 повинен був застосувати при вирішенні даної справи тлумачення Конституційного Суду України ст.46 Конституції України, яка поширює свою дію на всі види соціальних виплат та допомог, в тому числі й передбачені Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 16.07.2020 по справі №562/2658/15-а здійснив посилання на рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 №5-р/2018 вирішуючи питання правозастосування при призначенні та виплаті компенсації по догляду за інвалідом першої групи.

У вказаній постанові Верховний Суд зробив правовий висновок щодо застосування положень Конституції України, зокрема ст.46 Основного Закону:

«З огляду на наведене, колегія суддів касаційного суду погоджується з обґрунтованістю висновків судів попередніх інстанцій щодо необхідності застосування положень статті 46 Конституції України до спірних правовідносин під час надання оцінки правомірності здійснення нарахування та виплати позивачу компенсаційних виплат у розмірі, визначеному Постановою №832, який був нижчим встановленого законодавством прожиткового мінімуму.

Посилання скаржника на відсутність у нього правових підстав для здійснення позивачу відповідних виплат в розмірі іншому, ніж встановлений Постановою №832, слід відхилити, зважаючи на наявність у держави позитивного обов`язку відповідно до згаданої норми Конституції України забезпечувати, щоб розмір таких виплат не був нижчим від встановленого законодавством прожиткового мінімуму.

Тому, зважаючи на те, що норма частини 3 статті 46 Конституції України є нормою прямої дії, вона повинна була застосовуватись судами попередніх інстанцій при вирішенні спору, незалежно від необхідності вирішення у передбаченому законодавством порядку питання щодо конституційності Постанови №832. «

Як і у справі №562/2658/15-а, яку переглядав Верховний Суд, так і у даному випадку правовідносини стосуються призначення і нарахування соціальних виплат, допомог. І хоча у першому випадку справа стосується компенсації за догляд інваліда першої групи, а у другому - соціальної допомоги дитині з інвалідністю та надбавки на догляд за нею, які регулюються різними законами та підзаконними нормативно-правовими актами, однак і ті, й інші правовідносини підпадають під дію норм ст.46 Конституції України і щодо них повинне застосовуватись однакове правозастосування.

Тобто, суд першої інстанції помилково відкинув правові позиції Верховного Суду викладені в постанові від 16.07.2020 по справі №562/2658/15-а.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження від 07.06.2016 серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , син ОСОБА_1 .

Рішенням Управління соціальної політики ТМР від 14.10.2022, на підставі заяви ОСОБА_1 , призначено державну соціальну допомогу особі з інвалідністю з дитинства та надбавку на догляд.

Згідно довідки Управління соціальної політики ТМР від 22.11.2022 № 3302 ОСОБА_1 одержує державну соціальну допомогу дітям з інвалідністю та надбавку на догляд з 16.08.2022 по 30.05.2034, в розмірі 1418,90 грн та надбавку на догляд у розмірі 1372,00 грн.

Крім того, факт встановлення державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період з 16.08.2022 по 30.05.2034 підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Управлінням соціальної політики ТМР.

12.12.2022 ОСОБА_1 звернувся із клопотанням на адресу Управління соціальної політики ТМР, в якій вказав, з 16.08.2022 офіційно здійснює догляд за дитиною, ОСОБА_2 та відповідно до Закону України «Про державну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та отримує соціальні виплати у розмірах 1372 грн та 1418,10 грн, відповідно. З огляду на те, що частиною 3 статті 46 Конституції України, передбачено, що соціальні виплати не можуть меншими за прожитковий мінімум, просив здійснити перерахунок отримуваних ним та його сином, ОСОБА_2 , соціальних виплат, а в подальшому нараховувати виплати в розмірі не нижчому за прожитковий мінімум.

У листі Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 29.12.2022 № 31915-Ф/2022 вказано, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у УСП ТМР, як отримувач державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю з надбавкою на догляд ОСОБА_2 . Допомогу призначено з 16.08.2022 по 30.05.2034. Станом на 01.12.2022 розмір допомоги з надбавкою на догляд становить 2881,60 грн.

Сума призначеної допомоги складається із основного розміру допомоги на дитину з інвалідністю, що з 01.12.2022 становить 1465,10 грн та надбавки на догляд за дитиною з інвалідністю, що становить 1416,50 грн.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особа з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», розмір державної соціальної допомоги на дітей віком до 18 років становить 70 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Станом на 01.12.2022 прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність становить 2093,10 грн.

Розмір державної соціальної допомоги на дітей з інвалідністю становить 2093х70%=1465,10 грн.

Відповідно до статті 3 даного Закону надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком від 6 до 18 років встановлюється в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років.

Станом на 01.12.2022 прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 2833 грн. Розмір надбавки на догляд на дітей з інвалідністю від 6 до 18 років становить 2833х50=1416,50 грн (а.с.10).

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 19 Конституції України, визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України проголошує, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон № 2109-ІІІ, відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Статтею 1 Закону № 2109-ІІІ, визначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги, перелік документів, необхідних для призначення допомоги згідно з цим Законом, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 2 Закону № 2109-ІІІ, державна соціальна допомога призначається у таких розмірах: особам з інвалідністю з дитинства I групи - 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; особам з інвалідністю з дитинства II групи - 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; особам з інвалідністю з дитинства III групи - 60 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; на дітей з інвалідністю віком до 18 років - 70 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Абзацом 3 частини 4 статті 3 Закону № 2109-ІІІ, передбачено, що надбавка на догляд за іншою дитиною з інвалідністю встановлюється в розмірі, крім іншого, на дитину з інвалідністю віком від 6 до 18 років - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років.

Згідно із статтею 4 Закону № 2109-ІІІ, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи. На дітей з інвалідністю державна соціальна допомога призначається на строк, зазначений у медичному висновку, який видається у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, але не більш як по місяць досягнення дитиною з інвалідністю 18-річного віку.

Стаття 1 Закону України від 15.07.1999 № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон № 966-XIV) передбачає, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до статті 2 Закону № 966-XIV, прожитковий мінімум застосовується для: загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм; встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім`ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України; визначення права на призначення соціальної допомоги; визначення державних соціальних гарантій і стандартів обслуговування та забезпечення в галузях охорони здоров`я, освіти, соціального обслуговування та інших; встановлення величини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; формування Державного бюджету України та місцевих бюджетів.

Згідно із частиною 3 статті 4 Закону № 966-XIV, прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Відповідно до статті 7 Закону України від 02.12.2021 № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (далі - Закон № 1928-ІХ), установлено на 2022 рік прожитковий мінімум:

дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні;

осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2109-ІІІ, постановою КМУ від 03.02.2021 № 79 «Деякі питання призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», затверджена Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю дитинства та дітям з інвалідністю (далі - Порядок № 79).

Пунктом 1 Порядку № 79, визначено, що Порядок відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» визначає умови призначення і виплати, перелік документів, необхідних для призначення: державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства або дітям з інвалідністю віком до 18 років (далі - державна соціальна допомога); надбавок на догляд за особами з інвалідністю з дитинства або дітьми з інвалідністю віком до 18 років (далі - надбавка на догляд).

Пунктом 5 Порядку № 79, визначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства та діти з інвалідністю віком до 18 років. До державної соціальної допомоги призначається також надбавка на догляд за дітьми з інвалідністю віком до 18 років.

Надбавка на догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років призначається одному з батьків, усиновлювачів, опікуну, піклувальнику, які не працюють, не навчаються в закладах професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (крім заочної форми здобуття освіти), не проходять військову службу, не займають виборну посаду і фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років.

Пунктом 9 Порядком № 79, передбачено, що державна соціальна допомога (в тому числі надбавка на догляд) призначається з дня звернення за їх призначенням, якщо протягом трьох місяців подано всі необхідні документи. Якщо до заяви подано документи не в повному обсязі, орган соціального захисту населення повідомляє заявнику про прийняття відповідних документів із зазначенням дати їх прийняття, а також про документи, які у тримісячний строк необхідно подати (повідомлення видається/ надсилається йому у паперовій або електронній формі (за наявності електронної адреси). Днем звернення за призначенням державної соціальної допомоги (в тому числі з надбавкою на догляд) вважається день прийняття заяви з документами. Якщо заява з документами надсилається засобами поштового зв`язку, то днем звернення за державною соціальною допомогою (у тому числі надбавкою на догляд) вважається дата, зазначена на відбитку календарного штемпеля. Заява розглядається не пізніше ніж через 10 днів після її надходження з документами.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 79, розмір державної соціальної допомоги призначається відповідно до прожиткового мінімуму, що визначається згідно із законом. Державна соціальна допомога на дітей з інвалідністю віком до 18 років, призначається в розмірі 70 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Розмір надбавки на догляд на іншу дитину з інвалідністю віком від 6 до 18 років, призначається в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років.

У разі збільшення розміру прожиткового мінімуму перерахунок державної соціальної допомоги (в тому числі з надбавкою на догляд) проводиться органами соціального захисту населення без подання заяви особою з інвалідністю з дитинства чи законним представником особи з інвалідністю з дитинства, визнаної недієздатною, та дитини з інвалідністю віком до 18 років, яка отримує державну соціальну допомогу (далі - отримувач).

Державна соціальна допомога та надбавка на догляд призначаються в новому розмірі з дня набрання чинності законом про збільшення розміру прожиткового мінімуму.

Якщо щомісячний розмір державної соціальної допомоги не досягає прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, таким особам призначається щомісячна доплата в сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру.

У разі коли щомісячний розмір державної соціальної допомоги з надбавкою на догляд особам з інвалідністю з дитинства I групи, віднесених до підгрупи А, не досягає розміру державної соціальної допомоги з надбавкою на догляд, що виплачується на дітей з інвалідністю підгрупи А віком від 6 до 18 років, призначається щомісячна доплата в сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру.

Згідно з Конституцією України « … громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом»; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частини перша, третя статті 46); кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48); виключно закони України визначають, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92).

Конституційний Суд України, утверджуючи засадничий конституційний принцип соціальної держави, зазначав, що:

- « у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини (друге речення абзацу першого підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018);

- «принцип соціальної держави (стаття 1 Конституції України) втілено у приписах частини четвертої статті 13 Основного Закону України („держава забезпечує соціальну спрямованість економіки) та в його приписах, що гарантують соціальні права людини, зокрема право на соціальний захист (частина перша статті 46)» (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 6 квітня 2022 року № 1-р(ІІ)/2022).

Конституційний Суд України наголошував, що «обов`язковою складовою людської гідності є доступ людини до мінімальних соціальних благ, здатних забезпечити їй достатній і гідний життєвий рівень. Верховна Рада України, формуючи соціальну політику держави, повинна гарантувати ефективну реалізацію права на повагу до людської гідності, зокрема, шляхом забезпечення пенсій, інших видів соціальних виплат та допомоги для осіб, які потребують соціального захисту (друге, третє речення абзацу четвертого пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 листопада 2018 року № 9-р/2018); „людську гідність необхідно трактувати як право, гарантоване статтею 28 Конституції України, і як конституційну цінність, яка наповнює сенсом людське буття, є фундаментом для усіх інших конституційних прав, мірилом визначення їх сутності та критерієм допустимості можливих обмежень таких прав» (перше речення абзацу шостого підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).

З огляду на наведене, Конституційний Суд України вважає, що відповідно до приписів статей 1, 3, 8, 21, 28, 46, 48, пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України у їх взаємозв`язку соціальна держава відповідальна за захист людської гідності, забезпечення достатнього і гідного рівня життя людини та задля цього зобов`язана створювати належні та дієві національні юридичні механізми реалізації конституційних прав на соціальний захист і достатній життєвий рівень для неї і її сім`ї, зокрема, гарантувати в повному обсязі на законодавчому рівні прожитковий мінімум як мінімальний стандарт базового соціального захисту людини від бідності, який є непорушним і належить до складників сутнісного змісту вказаних конституційних прав у соціальній державі, оскільки спрямований на задоволення ключових потреб людини для гідного і достатнього рівня її життя. Людську гідність буде заперечено, якщо держава не забезпечить людині принаймні мінімальних соціальних вигод.

Конституційний Суд України спираючись на приписи актів міжнародного права, зазначає, що в соціальній державі соціальне забезпечення людини має запобігати її бідності та соціальній ізоляції, гарантувати гідне існування людини, принаймні рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, що охоплює забезпечення її ключових потреб у соціальному середовищі (позиція, викладена в пунктах 2.1-2.3 Рішення Конституційного Суду України від 22 березня 2023 року №3-р(ІІ)/23 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзаців четвертого, п`ятого частини другої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», абзаців третього, четвертого частини другої статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (щодо гарантованості пенсії, що є основним джерелом існування, не нижче прожиткового мінімуму)).

Судом першої інстанції з`ясовано, що призначаючи спірну допомогу, відповідач виходив із наступного.

У статті 7 Закону № 1928-ІХ, визначено, на 2022 рік установлено наступний розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні.

Абзацом 5 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» № 2109-ІІІІ, передбачено, що розмір державної соціальної допомоги дитині з інвалідністю від 6 до 18 років, становить 70 відсотків прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність, зокрема: (2093х70%):100=1465,10 грн.

У статті 3 Закону № 2109-ІІІ визначено розмір надбавки - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком з 6 до 18 років, тобто: (2833х50%):100=1416,50 грн.

Сумарний еквівалент державної соціальної допомоги отриманої позивачем на дитину з інвалідністю становить 2881,60 грн (1416,5+1465,1=2881,60).

Суд першої інстанції підставно вважав, що Закон № 2109 гарантує дітям з інвалідністю отримання державної соціальної допомоги не нижче прожиткового мінімуму. У статтях 1, 2 та 3 цього Закону, констатується право на отримання, за вказаних в диспозиціях статей умов, державної соціальної допомоги та надбавки на догляд. Поряд з цим, надбавка на догляд, призначається за умов, що дитина інвалід потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується у встановленому порядку висновком лікувально-лікарської комісії.

При цьому, «надбавка на догляд» не має автономного значення, вона не може існувати поза державною соціальною допомогою, а слідує виключно за нею. Тобто, державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю можуть призначити самостійно, без встановлення надбавки на догляд на дитиною з інвалідністю. Водночас, встановлення «надбавки на догляд» без державної соціальної допомоги дитині з інвалідністю, є юридично неспроможною дією (рішенням), що виходить за межі Закону № 2109-ІІІ та Порядку № 79. Втім, встановлення інвалідності особі не є достатньою підставою для виплати «надбавки на догляд», позаяк остання встановлюється та виплачується з інших підстав.

Все викладене узгоджується із нормами Порядку № 79, в яких конкретизовано положення Закону № 2109-ІІІ. Так, в пункті 10 Порядку № 79, вказується, якщо щомісячний розмір державної соціальної допомоги не досягає прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, таким особам призначається щомісячна доплата в сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру. Разом з тим, коли розмір державної соціальної допомоги на надбавки на догляд не досягають прожиткового мінімуму, то таким особами, також призначається щомісячна доплата в сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

З огляду на викладене, суд вірно вважав, що положення Закону № 2109-ІІІ та Порядку №79, в частині встановлення особі щомісячної доплати в сумі, якої не вистачає до розміру прожиткового мінімуму, застосовуються у випадку, якщо сума державної соціальної допомоги разом із встановленою до неї надбавкою (на догляд за особою) є меншою за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, а державна соціальна допомога та надбавка на догляд не є двома окремими соціальними виплатами, позаяк остання встановлюється саме до державної соціальної допомоги у випадках, коли дитина потребує постійного догляду.

Відтак, Управління соціальної політики ТМР призначаючи державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю та надбавку на догляд в сукупному розмірі 2881,60 грн, діяло у відповідності із вимогами Закону № 2109-ІІІ та Порядку № 79. Дії відповідача відповідали статті 46 Конституції України та міжнародним зобов`язанням України, в частині забезпечення осіб з інвалідністю достатньою матеріальної допомогою, в розмірі не нижче прожиткового мінімуму, що встановлений для відповідної категорії осіб у національному законодавстві.

При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що Рішення КСУ від 22.05.2018 № 5-р/2018 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 12 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 за № 76-VIII не може бути застосовано, оскільки даним рішенням не встановлено неконституційність приписів Закону №2109-ІІІ, бо на той час його ще не існувало. А сукупній розмір допомоги на дитину інваліда (як це передбачено законодавством), яку отримує позивач, є більшим ніж прожитковий мінімум встановлений законом, що відповідає вказаному Рішенню КСУ.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1, ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у справі №500/429/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар