Справа № 200/3514/23
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2023-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2023 року Справа№200/3514/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 з вимогами про:

- визнання протиправним та скасування наказу №263 від 01.03.2023 року в частині позбавлення додаткової винагороди;

- зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100000,00 гривень за лютий 2023 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому має право на виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 від 28 лютого 2022 року.

На адресу відповідача був скерований адвокатський запит від 07.04.2023 року з проханням надати пояснення причин невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року у лютому 2023 року.

У відповіді на вказаний адвокатський запит відповідач в листі від 05.06.2023 року зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №263 від 01.03.2023 року «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 на період дії воєнного стану за лютий 2023 року» у пункті 6 додатку 6 позивачу не виплачувалась додаткова винагорода у зв`язку з вчиненням правопорушення (відмову виконувати бойовий наказ командира).

Наголошує, що за період проходження служби в зоні проведення бойових дій та прийняття участі в них, військовослужбовець має право отримати 100 тисяч гривень на місяць, також на території нашої країни діє правовий режим військового стану та в участі та забезпечені якого приймав позивач, тому вважає, що має право на виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 від 28 лютого 2022 року за лютий 2023 року.

Зазначає, що у Дисциплінарному статуті Збройних Сил України відсутній такий вид відповідальності як «позбавлення додаткової винагороди», тому відповідач не мав права позбавляти відповідача додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 від 28 лютого 2022 року.

Вказує, що відповідач, виключивши позивача з наказу на донарахування додаткової винагороди у лютому 2023 року, передбаченої законодавством, порушує право позивача на її отримання, тому позивач змушений звернутися суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження).

Згідно з нормами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Відповідач надав письмовий відзив від 28.08.2023 року № 5578. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що позивач на порушення ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України самоусунувся від виконання службових обов`язків, передбачених статтями 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Згідно акту службового розслідування військової частини НОМЕР_1 , яке було проведено відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони від 21.11.2017 №608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за №1502/31371 позивач власноруч написав пояснення, що відмовляється виконувати бойові завдання командира роти.

Так відповідно до матеріалів службового розслідування стало відомо, що 21.02.2023 року на території тимчасового розташування 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 особовому складу 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 було доведено усне бойове розпорядження наявним автомобільним транспортом вибути в район для виконання бойових завдань в населений пункт Дубово-Василівка Бахмутського району Донецької області. Вислухавши та усвідомивши наказ в присутності свідків у відкритій формі позивач відмовився його виконувати.

Відповідно до абзацу 2 статті 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

20.05.2023 року військова частина направила повідомлення про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 402 Кримінального Кодексу України позивачем, а саме непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника

З зазначених причин просить відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 .

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу по стройовій частині т.в.о командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2022 року №245, яким ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини, а також призначено навідником 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 .

Наказом по стройовій частині командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2023 року №84 солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

На адресу відповідача був скерований адвокатський запит від 07.04.2023 року, зокрема з проханням повідомити причини невиплати позивачу у лютому 2023 року додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100000,00 гривень.

Листом на вказаний адвокатський запит від 05.06.2023 року відповідач повідомив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №263 від 01.03.2023 року «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 на період дії воєнного стану за лютий 2023 року» у пункті 6 додатку 6 позивачу не виплачувалась додаткова винагорода у зв`язку з вчиненням правопорушення (відмову виконувати бойовий наказ командира). Також відповідач повідомив, що 23.02.2023 року від командира 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 надійшов рапорт № 414 про те, що 21.02.2023 року на території тимчасового розташування 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 було доведене усне розпорядження вибути в район виконання бойових завдань. Вислухавши та усвідомивши наказ, позивач відмовився його виконувати в присутності свідків. За цим фактом проведене службове розслідування згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2023 року № 214. За результатами проведеного службового розслідування та наданих власноручних письмових пояснень ОСОБА_1 вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402 УК України, а саме: відкрита відмова від виконання бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Крім того, відповідач у своїй відповіді послався на абзац 3 пункту 4 розділу 34 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.08.2016 року та згідно якого, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які відмовилися виконувати бойові накази (розпорядження),- за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).

Судом встановлено, що 23.02.2023 року від командира 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 на адресу командира військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт за вх. № 414 про те, що 21.02.2023 року на території тимчасового розташування 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 особовому складу 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 було доведено усне бойове розпорядження наявним автомобільним транспортом вибути в район для виконання бойових завдань в населений пункт Дубово-Василівка Бахмутського району Донецької області.

В рапорті зазначено, що вислухавши та усвідомивши наказ, позивач з іншими військовослужбовцями відмовилися його виконувати.

З зазначених причин командир 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 просить провести за цим фактом службове розслідування.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2023 року № 214 було призначено службове розслідування за фактом відмови виконувати наказ командира (начальника) в умовах воєнного стану щодо позивача та інших військовослужбовців 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 .

Крім того, відповідачем складено довідку-доповідь військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2023 року № 1255 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402 КК України «Непокора, вчинена в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» військовослужбовцями 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 .

За фактом відмови виконати бойовий наказ стосовно позивача та інших військовослужбовців 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 було проведено службове розслідування і направлено матеріали до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Краматорськ для прийняття правового рішення та до відділення військової служби правопорядку Донецького ЗВ ВСП міста Покровськ Донецької області.

Відповідно до письмових пояснень від 23.02.2023 року, наданих ОСОБА_1 на адресу заступника командира 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 з морального забезпечення лейтенанта ОСОБА_3 у населеному пункті Краматорськ Донецької області позивач пояснив, що 21.02.2023 року відмовився виконувати бойове розпорядження командира в населеному пункті Дубово-Василівка Донецької області через низький морально-психологічний стан та поганий стан здоров`я.

Актом проведеного службового розслідування щодо позивача та інших військовослужбовців1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 підтверджено вказані вище факти виконувати бойове розпорядження командира, тому пунктом 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2023 року № 263 «Про виплату додаткових винагород військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 на період дії воєнного стану за лютий 2023 року» передбачено не виплачувати додаткову винагороду військовослужбовцям у зв`язку з вчиненням правопорушень, відповідно до додатку 6 до цього наказу, де значиться, зокрема солдат ОСОБА_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 06.04.2023 року №282 «Про результати службового розслідування» встановлено факт відмови від виконання бойового наказу позивачем.

Вказані обставини не спростовуються сторонами та підтверджуються матеріалами справи, однак позивач вважає, що має право на винагороду в підвищеному розмірі 100000,00 гривень у лютому 2023 року.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Приписами ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Згідно з вказаною нормою суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з п. 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

Згідно п. 2, 8 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир). Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

Відповідно до п. 17 розділу І Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

В подальшому строк дії воєнного часу неодноразово продовжувався та триває на дату розгляду даної справи. Отже, як у спірний період, так і нас час розгляду даної справи на території України діє особливий період.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року прийняв постанову № 168, пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Постановами Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 217, від 22.03.2022 № 350, від 01.04.2022 № 400, від 01.07.2022 № 754, від 07.07.2022 № 793, від 27.09.2022 № 1066, від 08.10.2022 № 1146, від 20.01.2023 № 43 до вказаної постанови були внесені зміни та доповнення.

Отже, з 24.02.2022 року у військовослужбовців Збройних Сил України які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, виникло право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000, 00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Підставою для нарахування та виплати такої винагороди є відповідний наказ командира.

Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що у позовній заяві позивач зазначає про проходження військової служби у складі військової частини НОМЕР_1 та виконання бойових завдань, однак вказує про не отримання ним у лютому 2023 року додаткової щомісячної винагороди в розмірі 100 000,00 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року з підстав відмови виконувати бойове розпорядження командира.

При цьому, як зазначено віще, матеріалами справи (накази, рапорти, акт службового розслідування, власноручні пояснення позивача) підтверджено відмову позивача виконувати бойовий наказ командира 21.02.2023 року.

За приписами статті 14 розділуXXXIV (Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану) Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які:самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Відтак, позивач не отримав додаткову винагороду згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 в місяці, в якому вчинив правопорушення, а саме: лютому 2023 року, а тому в місяці скоєння правопорушення правомірно був позбавлений відповідачем додаткової винагороди. Даний факт не спростовується сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, враховуючи недоведеність позивачем невідповідності дій військової частини під час нарахування і виплати додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до приписів частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», у позовних вимогах відмовлено, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

На підставі положень Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 29 серпня 2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова