Справа № 440/9944/22
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 р. Справа № 440/9944/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Управління Служби безпеки України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2023, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 14.02.23 по справі № 440/9944/22

за позовом ОСОБА_1

до Управління Служби безпеки України в Полтавській області

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою Управління Служби безпеки України в Полтавській області, в якій просив суд першої інстанції:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо необхідності проведення з ним своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення;

- стягнути з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на його користь середній заробіток за весь час затримки на період з 11.06.2019 по 21.10.2022 розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, за 183 календарні дні в сумі 105774,00 грн. (сто п`ять тисяч сімсот сімдесят чотири гривні 00 коп.).

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він проходив військову службу в органах і підрозділах Служби безпеки України, в тому числі з 12.06.2009 по 11.06.2019 - в Управлінні Служби безпеки України в Полтавській області. Звільнений з військової служби наказом Голови Служби безпеки України від 17.05.2019 №615-ос та виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Полтавській області від 07.06.2019 №219-ос. Зазначає, що останнім днем проходження військової служби було 11.06.2019. Управлінням Служби безпеки України в Полтавській області було виплачено йому індексацію грошового забезпечення, не виплачену під час проходження військової служби в сумі 84 6338, 95 грн. і тим самим проведено фактичний остаточний розрахунок при звільненні лише 21.10.2022. На цій підставі, вважав, що він має право на одержання середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних при звільненні сум за період з 11.06.2019 по 21.10.2022 в сумі 105774,00 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/9944/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних йому сум при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 12.06.2019 по 20.10.2022.

Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 8379,25 грн. (вісім тисяч триста сімдесят дев`ять гривень двадцять п`ять копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 у справі змінити частково: задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі; стягнути з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на його користь середній заробіток за весь час затримки на період з 11.06.2019 по 21.10.2022 розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, за 183 календарні дні в сумі 105774,00 грн. (сто п`ять тисяч сімсот сімдесят чотири гривні 00 коп.). У решті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.203 у справі №440/9944/22 просив залишити без змін.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині лише часткового задоволення його позову є необґрунтованим, зокрема у зв`язку з невідповідністю висновків у рішенні суду першої інстанції обставинам справи і тому підлягає частковій зміні. Вважає, що зменшивши присуджену до стягнення суму, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а саме ст.117 КЗпП України. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції при визначенні належної до стягнення з відповідача суми середнього заробітку недоречно застосував принцип справедливості та співмірності розміру, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат та заявленої ним до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, безпідставно зменшивши вказану суму. Посилається на правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) в обґрунтування своїх вимог. Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував суттєве зменшення присудженої до стягнення з відповідача суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, ухваливши оскаржуване ним судове рішення, яке не відповідає дійсним обставинам даної справи та не відтворює дійсно понесених ним майнових втрат внаслідок протиправної бездіяльності відповідача. Крім того, посилається на правові позиції Шостого апеляційного адміністративного суду. Вважає, що оскаржуване рішення порушує його право на справедливий судовий розгляд, захист прав на інтересів судом.

Управління Служби безпеки України в Полтавській області не скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача, передбаченим ст.304 КАС України.

Відповідач, Управління Служби безпеки України в Полтавській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 у справі №440/9944/22, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Стягнути за рахунок ОСОБА_1 на користь Управління Служби безпеки України в Полтавській області витрати зі сплати судового збору у розмірі 1586, 61 грн.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Наводить доводи щодо відсутності підстав для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум. Зазначає, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України, є безпідставним. Вказує, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2022 року згідно платіжного доручення відповідачем було добровільно виконано його, виплативши 84 638, 95 грн., у зв`язку з чим відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» норми ст.ст.116,117 КЗпП України більше не застосовуються, з посиланням на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №804/1782/16, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17. Крім того, наводить доводи щодо відсутності вини в діях відповідача стосовно несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення позивачу. Зазначає, що фінансування підрозділів, закладів та установ СБУ, як і Управління СБУ в Полтавській області, по факту здійснюється щомісячно і тому фактично вільних коштів на рахунках Управління не має. Вважає, що у відповідача відсутня вина щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця підвищення тарифних ставок (окладів) (базового місяця) січень 2008 року, а у позивача відсутні будь - які законні підстави щодо стягнення з відповідача виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби.

Позивач, ОСОБА_1 , не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача, передбаченим ст.304 КАС України.

На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи поданих апеляційних скарг, оскаржуване рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу в органах і підрозділах Служби безпеки України з 14.07.2004 по 11.06.2019.

ОСОБА_1 був звільнений з військової служби наказом Голови Служби безпеки України від 17.05.2019 №615-ос та виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Полтавській області наказом від 07.06.2019 №219-ос.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 у справі №440/8772/21 позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області в частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. В решті вимог - позов залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2022 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2021 по справі № 440/8772/21 - скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Управління Служби безпеки України в Полтавській області в частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення починаючи з 01.12.2015 та зобов`язання Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року. Прийнято в цій частині постанову, якою визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області в частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити індексацію його грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

На виконання рішень у справі №440/8772/21 Управлінням Служби безпеки України в Полтавській області позивачу перераховано кошти у розмірі 84 638,95 грн.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо необхідності проведення з ним своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення та у зв`язку з цим наявністю підстав для стягнення з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на його користь середнього заробітку за весь час затримки на період з 11.06.2019 по 21.10.2022 розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, за 183 календарні дні в сумі 105774,00 грн. (сто п`ять тисяч сімсот сімдесят чотири гривні 00 коп.), звернувся до суду з позовною заявою.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного суду, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних йому сум при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 12.06.2019 по 20.10.2022 є протиправною, а відтак стягненню з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь позивача підлягає середній заробіток за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 8379,25 грн. (вісім тисяч триста сімдесят дев`ять гривень двадцять п`ять копійок).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Колегія суддів зауважує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів зазначає, що ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Зміст ч.1 ст.117 КЗпП України вказує на обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Наведене вище узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 12.08.2020 у справі №400/3365/19, від 27.07.2023 року у справі № 420/436/22.

Колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, де у пунктах 58-61 постанови від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 суд дійшов наступних висновків.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

До того ж, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (зокрема, пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (зокрема, висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що на виконання на виконання рішень у справі №440/8772/21 Управлінням Служби безпеки України в Полтавській області 21.10.2022 було перераховано позивачу кошти у розмірі 84 638,95 грн.

Середньоденне грошове забезпечення позивача за останньою займаною посадою на день звільнення складало 346,74, відповідно до довідки Управління Служби безпеки України в Полтавській області №66/21-72 від 22.12.2022 (а.с. 46).

Оскільки наказом Голови Служби безпеки України від 17.05.2019 №615-ос ОСОБА_1 звільнений та виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України з 11.06.2019, який є останнім днем служби, отже першим днем затримки розрахунку при звільненні є 12.06.2019.

Як вже зазначалося вище, з позивачем проведено розрахунок при звільненні з виплати індексації лише 21.10.2022.

З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

Відповідно, період затримки розрахунку при звільненні має обраховуватися з 12.06.2019 по 20.10.2022, оскільки заборгованість відповідача виникла в даному випадку з першого дня після звільнення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

В контексті спірних правовідносин у даній справі, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (21.10.2022), колегія суддів вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ.

Відтак, із відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки сплати належних йому сум при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) не більш як за шість місяців, починаючи з 12.06.2019 (наступний день після звільнення з військової служби).

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Абзацами першим - третім пункту 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наведеної вже вище довідки Управління Служби безпеки України в Полтавській області №66/21-72 від 22.12.2022, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 336,74 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що сума середнього заробітку, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 336,74 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 183 дні (кількість днів затримки розрахунку/6 місяців) = 61 623, 42 грн.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п.71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого в постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1.розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З огляду приписи ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Великої Палати Верховного Суду, які стосуються критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця (пункт 81); суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (пункт 89).

У підпункті 94.5 пункту 94 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації, отриманої із офіційного сайту Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/statistic/sector-financial/data-sector-financial), середній розмір процентних ставок по кредитам у національній валюті у річному обчисленні у 2019 році складав 19,8 %.

Таким чином, розмір процентних ставок по кредитах у національній валюті у місячному обчисленні за період з червня 2019 року по грудень 2019 року (за шість місяців) щодо несвоєчасної виплати позивачу індексації, з урахуванням статті 117 КЗпП України (в редакції, що діє станом на дату вирішення спору судом першої інстанції), складає 1,65% (19,8%/12 місяців у році) за місяць затримки розрахунку при звільненні у 2019 році.

Враховуючи неспівмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, значним проміжком часу з дати звільнення позивача до моменту звернення останнього до суду з вимогами щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України за прострочення відповідачем належних при звільненні позивача виплат буде сума у розмірі 8379, 25 грн. (визначено як добуток поступового множення суми виплаченої індексацію грошового забезпечення у сумі 84638,95 грн. на середній розмір процентної ставки по кредиту у місячному обчисленні (за період затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з червень 2019 року по грудень 2019 року: (84638, 95 грн. х 1,65% х 6 місяців).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду від висновків, викладених в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, в частині запропонованого способу обчислення середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП України, не відступала.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних йому сум при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 12.06.2019 по 20.10.2022 та стягнення з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 8379,25 грн. (вісім тисяч триста сімдесят дев`ять гривень двадцять п`ять копійок).

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , які стосуються необґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення його вимог, безпідставності зменшення суми належних до стягнення з відповідача сум та порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст.117 КЗпП України, то колегія суддів відхиляє такі доводи, з огляду на наведені вище висновки, вважаючи, що суд дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності стягнення з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у розмірі 8 379,25 грн., застосувавши критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, визначені в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Стосовно доводів апеляційної скарги апеляційної скарги Управління Служби безпеки України в Полтавській області про те, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2022 року згідно платіжного доручення відповідачем було добровільно виконано його, виплативши 84 638, 95 грн., у зв`язку з чим відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» норми ст.ст.116,117 КЗпП України більше не застосовуються, то колегія суддів зазначає наступне.

Застосування положень статті 117 КЗпП України з урахуванням висновків ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» вже було предметом розгляду в суді касаційної інстанції.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 з цього приводу зазначила наступне.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази.

За таких обставин, відсутні підстави уважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.06.2021 року по справі №640/21555/18.

При цьому, як вже зазначалося вище, в даному випадку у спірних правовідносинах підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, а тому із відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки сплати належних йому сум при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) не більш як за шість місяців, починаючи з 12.06.2019 (наступний день після звільнення з військової служби).

Щодо доводів апеляційної скарги Управління Служби безпеки України в Полтавській області, які стосуються обмеженості фінансування відповідача, відсутності вини відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, а тому у зв`язку з цим відсутності законних підстав для стягнення з відповідача виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби, то колегія суддів відхиляє такі доводи, як необґрунтовані та такі, що спростовуються постановою суду апеляційної інстанції у справі №440/8772/21, яка набрала законної сили та якою визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області в частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, та відповідно висновками суду у даній справі щодо протиправності бездіяльності Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних йому сум при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 12.06.2019 по 20.10.2022.

Вимоги скарги відповідача щодо стягнення за рахунок ОСОБА_1 на користь Управління Служби безпеки України в Полтавській області витрат зі сплати судового збору у розмірі 1586, 61 грн., є необґрунтованими та такими, що суперечать приписам ст.139 КАС України.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає, що врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), на які посилається суд апеляційної інстанції у даному рішенні (постанові).

Крім того, з урахуванням наведеної вище норми КАС України, не є обов`язковими для врахування у даній справі судом правові позиції Шостого апеляційного адміністративного суду, викладені у його постановах по певним справам, на які посилається у скарзі позивач.

Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

З огляду на приписи п.10 ч.6 ст.12 КАС України, відповідно до якого справами незначної складності є інші справи у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, дана справа відноситься до справ незначної складності. Крім того, враховуючи те, що дана справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Служби безпеки України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 по справі №440/9944/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський