Справа № 520/24950/21
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2023-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 р. Справа № 520/24950/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Кухар М.Д.

при секретарі судового засідання - Шептовицькій А.А.,

за участю:

представника відповідача - Шутової А.А.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, третя особа: Державна податкова служба України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

-визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (код згідно з ) від 22 вересня 2021 року № 208-0 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

-поновити на Державній службі ОСОБА_1 , на посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (код згідно з ) з дати звільнення;

-стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (код згідно з ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення;

-зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України () прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державної служби в порядку переведення із Головного управління ДПС у Харківській області () у відповідності до вимог ст. 87 Закону України «Про державну службу».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 22 вересня 2021 року № 208-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " та звільнення позивача з посади начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, з 04.10.2021 року, є протиправним, необґрунтованим та таким, що прийнятий всупереч п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", оскільки в даному випадку відбулася не ліквідація територіальних органів податкової служби, зокрема, Головного управління ДПС у Харківській області, а їх реорганізація. Правонаступником Головного управління ДПС у Харківській області є Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України, в який позивача мали перевести на аналогічну займаній посаді або запропоновувати іншу посаду, чого відповідачем зроблено не було. Вказане слугувало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Представником відповідача 1 надано до суду відзив на позов з доданими документами (т.1 а.с. 54), в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість зазначивши, що спірний наказ Головного управління ДПС у Харківській області (код 43143704) від 22 вересня 2021 року № 208-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " виданий на законних підставах, позивача звільнено на підставі пункту 1-1 ч.1 статті 87 Закону України "Про державну службу" - у зв`язку з ліквідацією державного органу (Головного управління ДПС у Харківській області) з 04.10.2021 року. Щодо тверджень позивача стосовно пропозиції зайняти іншу рівнозначну посаду державної служби зазначив, що чинним законодавством про державну службу не передбачено пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності, із врахуванням при цьому переважного права на залишення на роботі. Також зазначив, що пунктом 1 постанови. Кабінету Міністрів України № 893 від 30.09.2020 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи ДПС за переліком згідно з додатком, зокрема Головне управління ДПС у Харківській області. Наказом ДПС України від 08.10.2020 року №556 "Про ліквідацію територіальних органів ДПС" на виконання постанови КМУ № 893 від 30.09.2020 визначено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи ДПС. Отже в даному випадку відбулася ліквідація, а не реорганізація територіальних органів ДПС. Таким чином, відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на посаді.

Представник відповідача 2 надав до суду відзив на позов, який по змісту відповідає позиції відповідача 1.

В наданій до суду відповіді на відзиви відповідачів 1, 2 позивач підтримала позовні вимоги, просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив у яких суб`єкт владних повноважень з посиланням на постанову Верховного Суду від 30.11.2021 по справі № 200/1353/21-а вказує на обставини саме ліквідації ГУ ДПС внаслідок втрати повноважень у зв`язку з їх передачею іншому органу державної влади.

Представник третьої особи правом на надання пояснень щодо суті спірних правовідносин не скористався.

У судовому засіданні 15.08.2023 представники сторін підтримали свої правові позиції в повному обсязі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2019 року наказом № 37-0 позивача було призначено на посаду начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області з 28 серпня 2019 року.

12.11.2020 року позивача під підпис попереджено про звільнення у зв`язку із постановою КМУ від 30.03.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби України» та наказу Державної податкової служби України від 08.10.2020 № 556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС» без зазначення запланованої дати звільнення.

В такому попереджені було зазначено, що ОСОБА_2 підлягає звільненню із займаної посади державної служби в ГУ ДПС у Харківській області в зв`язку з ліквідацією такого державного органу і що до дня звільнення включно остання зобов`язана виконувати свої посадові обов`язки в повному обсязі, дотримуватись умов службового розпорядку.

З дня отримання повідомлення про звільнення позивач зверталась з заявами на адреси до Відповідача 1 та Відповідача 2 з проханням звільнити останню із займаної посади ГУ ДПС у Харківській області () в порядку переведення до Відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ ВП 43005393).

Наказом від 22 вересня 2021 року за №208-0 позивача звільнено з посади начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області з 04.10.2021 року у зв`язку із ліквідацією юридичної особи.

22.09.2021 року позивачем подано заяву до Голови комісії з ліквідації ГУ ДПС у Харківській області Лілії Катеринської із проханням надати останній відпустку без збереження заробітної плати з 04.10.2021 відповідно до Закону України від 17.03.2020 р. №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)». Така заява отримана ГУ ДПС у Харківській області 24.09.2021 року.

Як в подальшому було з`ясовано адвокатом позивачки, 22.09.2021 року ГУ ДПС у Харківській області на адресу позивача направлено поштове відправлення з листом №56/Г/20-40-11-23 від 22.09.2021 року з додатком : - копією наказу ГУ ДПС у Харківській області №208-0 від 22.09.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », однак, як і в листі так і на конверті замість « ОСОБА_1 » було зазначено « ОСОБА_1 », а відповідно пошта не змогла вручити вказане поштове відправлення, через невідповідність анкетних даних отримувача.

02.10.2021 у зв`язку з хворобою, позивачем подано заяву на ім`я Голови комісії з ліквідації ГУ ДПС у Харківській області Катеринської Л.Б. з повідомленням про хворобу та перебування ОСОБА_1 з 02.10.2021 року на лікарняному.

21.10.2021 позивачем отримана відповідь на заяву від 22.09.2021 року ГУ ДПС у Харківській області №61/1720-40-11-23, що у наданні відпустки позивачці відмовлено, у зв`язку із тим, що 04.10.2021 року остання буде звільнена із займаної посади.

26.10.2021 року позивач ознайомилась із наказом ГУ ДПС у Харківській області від 22.09.2021 року №208-0, про звільнення останньої з 04.10.2021 року з посади начальника управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Харківській області та припинення державної служби.

Відтак, не погоджуючись з наказом Головного управління ДПС у Харківській області від 22 вересня 2021 року № 208-0 "Про звільнення ОСОБА_1 ", позивач звернулась до суду з даним позовом.

Так, позивач стверджує, що відбулась не ліквідація Головного управління ДПС у Харківській області, а його реорганізація з переходом майна, прав та обов`язків до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України.

Представники відповідачів наполягають, що в даному випадку відбулась саме ліквідація вказаного територіального органу ДПС, а не його реорганізація, про що свідчать відповідні нормативні положення.

Отже, в даному випадку слід встановити, чи дійсно відбулася ліквідація територіального органу ДПС - Головного управління ДПС у Харківській області, та чи було дотримано відповідачем порядок звільнення позивача з займаної посади.

По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 38 Конституції України, громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» (далі Закон № 889-VІІІ) визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно з пунктами 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу.

В свою чергу, ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі. Зокрема, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постановах від 14.02.2023 року (справа № 200/6515/21), від 22 квітня 2021 року (справа №440/395/20), а також від 16 вересня 2021 року (справа № 440/413/20) дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема, на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади. Якщо внаслідок ліквідації державного органу його функції були передані іншому чи новоутвореному державному органу, то в такому випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу.

Як встановлено судом, постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" від 30 вересня 2020 року № 893 вирішено ліквідувати, як юридичні особи публічного права, територіальні органи Державної податкової служби України за переліком згідно з додатком, до якого, у тому числі, включено Головне управління ДПС у Харківській області.

Пунктом 2 вказаної вище постанови КМУ № 893 встановлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Згідно абз. 4 п. 2 постанови КМУ № 893, права та обов`язки територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 цієї постанови, переходять до ДПС України та її територіальним органам.

Так, наказом ДПС України "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" від 30.09.2020 року № 529 утворено як відокремлені підрозділи ДПС України територіальні органи за переліком згідно з додатком, до якого, зокрема, включено Головне управління ДПС у Харківській області.

30.09.2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис № 008085321 про створення Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу ДПС України (адреса: 61002, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, код ЄДРПОУ ВП 43983495).

Наказом ДПС України від 12.11.2020 року № 643 затверджено Положення про Головне управління ДПС у Харківській області, пунктом 1 якого закріплено, що Головне управління ДПС у Харківській області (далі - ГУ ДПС) є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі - ДПС). ГУ ДПС забезпечує реалізацію повноважень ДПС на території Харківської області. ГУ ДПС є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Харківській області ().

Наказом ДПС України від 24.12.2020 року № 755 розпочато з 01.01.2021 року здійснення територіальними органами ДПС України, утвореними як її відокремлені підрозділи, повноважень і функцій територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893.

Крім того, згідно п.п.1 п.3 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 р. № 227, основними завданнями ДПС є: 1) реалізація державної податкової політики, здійснення в межах повноважень, передбачених законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків, зборів, платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строк, дотриманням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи. ДПС та її територіальні органи є контролюючими органами (податковими органами, органами стягнення) (п.7 Положення № 227).

Пунктом 3 Положення, затвердженого наказом Державної податкової служби України від 12.11.2020 року №643, визначено, що основними завданнями ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, є забезпечення реалізації державної податкової політики, здійснення у межах повноважень, передбачених законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків, зборів, платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строк, дотриманням порядку проведення розрахункових операцій, у тому числі готівкових розрахунків за товари (послуги), а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

Системно дослідивши вищезазначені норми права у контексті спірних правовідносин, суд приходить до висновку, у Постанові №893, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів ДПС або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість права та обов`язки територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови передано ДПС та її територіальним органам.

Отже, зважаючи на висловлену Верховним Судом у постанові від 14.02.2023 по справі № 200/6515/21 правову позицію щодо вирішення питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи, суд у вимірі встановлених обставин цієї справи констатує, що внаслідок реалізації приписів Постанови №893 фактично відбулася реорганізація ДПС України шляхом ліквідації її територіальних органів як юридичних осіб публічного права, із створенням нової структури територіальних органів, а не ліквідація юридичної особи публічного права, якою у спірних правовідносинах виступає ГУ ДПС України.

З огляду на вищезазначене, суд також не приймає до уваги посилання відповідача 1 у відзиві на позов положення статті 104 Цивільного кодексу України, оскільки на підставі цього розпорядчого акту фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіального органу ДПС України ГУ ДПС у Харківській області як юридичної особи публічного права.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 09.06.2022 по справі № 400/1781/21.

Відтак, Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, має аналогічний правовий статус, що й Головне управління ДПС у Харківській області, продовжило виконання його функцій та є його правонаступником. При цьому завдання та функції, які виконує новостворений орган, та які виконувало Головне управління ДПС у Харківській області, за своєю суттю та змістом є аналогічними.

З огляду на вказане, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на обставини саме ліквідації Головного управління ДПС у Харківській області, та як наслідок відсутність об`єктивної можливості поновлення позивача на раніше займані посаді, оскільки пунктом 1 наказу ДПС України від 12.11.2020 року № 643, яким затверджено Положення про Головне управління ДПС у Харківській області, визначено, що ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Харківській області.

Таким чином, в даному випадку фактично мала місце саме реорганізація ГУ ДПС у Харківській області, а не ліквідація юридичної особи публічного права, та ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України, є правонаступником вказаного органу, що спростовує висновки відповідача в цій частині.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд і в інших справах щодо вирішення аналогічних правовідносин, зокрема, у справі № 813/3412/17 (постанова від 06.02.2020 року), №240/455/20 (постанова від 17 червня 2021 року), № 260/261/20 (постанова від 26 травня 2021 року), № 140/90/20 (постанова від 26 травня 2021 року), № 400/144/20 (постанова від 28 травня 2021 року), № 440/413/20 (постанова від 16 вересня 2021 року).

Вказані позиції Верховного Суду також враховуються при вирішенні даного спору та розгляді справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

Згідно з ч.1ст.21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, можуть утворюватися в межах граничної чисельності державних службовців та працівників відповідного центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на утримання центрального органу виконавчої влади, ліквідовуватися, реорганізовуватися керівником відповідного центрального органу виконавчої влади як відокремлені підрозділи центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність такого центрального органу виконавчої влади

Отже, що при ліквідації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, зокрема, обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Так, Верховний Суд України в постановах від 14.02.2023 року (справа № 200/6515/21), від 4 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

У відповідності до ч.5 ст. 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», територіальні органи як відокремлені підрозділи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, територіальні органи як відокремлені підрозділи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, створюються і припиняються в порядку, визначеному законодавством.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, від 16 вересня 2021 у справі № 440/413/20, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18), що також враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

При цьому, такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція також міститься у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14 та від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16, що також враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

Також, Верховний Суд в постанові від 16 вересня 2021 року по справі № 440/413/20 зазначив, за змістом частини п?ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону України "Про державну службу", працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

В згаданій вище постанові Верховний Суд також відмітив, що відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи. організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 87 Закону України "Про державну службу" ( в редакції на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача), суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Як встановлено судом, 12.11.2020 року позивача під підпис попереджено про звільнення у зв`язку із постановою КМУ від 30.03.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби України» та наказу Державної податкової служби України від 08.10.2020 № 556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС» без зазначення запланованої дати звільнення.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не лише права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За правилами частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган із дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які були на день звільнення.

Водночас, як вказано позивачем, роботодавцем при попередженні про звільнення не було запропоновано позивачу всіх наявних інших рівнозначних посад державної служби/нижчих посад державної служби в державному органі, якому передаються повноваження та функції (в даному випадку, Головному управлінню ДПС у Харківській області, утвореному на правах відокремленого підрозділу ДПС України), відповідно до його кваліфікації, професійної підготовки та професійної компетентності, як на час попередження про наступне звільнення, так і на час звільнення.

При цьому, відповідачами по справі не заперечується, що внаслідок реорганізації ГУ ДПС у Харківській області скорочення чисельності державних службовців не відбулося.

Суд зазначає, що ГУ ДПС у Харківській області, звільняючи позивача із посади, не надало оцінку її роботі, не зазначило причини звільнення саме позивача, порівняно із іншими службовцями, переведеними до утвореного органу, відтак, обираючи серед працівників особу, яка підлягає звільненню відповідач діяв неправомірно, тобто без будь-яких обґрунтувань, на власний розсуд, не пояснюючи причини прийнятого рішення.

При цьому, суд звертає увагу на те, що на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Полях та інші проти України» від 17.02.2020р. (набуло статусу остаточного 24.02.2020р.) визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.

Аналогічно, у цій адміністративній справі звільненню позивачки з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка її роботи на посаді державного службовця, їй не інкриміновано жодних незаконних дій, прорахунків у роботі чи незадовільної поведінки, яка була б несумісна зі статусом державного службовця.

Отже, зважаючи на те, що позивача протиправно звільнено з посади начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області з 04.10.2021 року згідно пункту 1-1 частини 1, 4, 5 статті 87 Закону України "Про державну службу" з підстав ліквідації державного органу, оскільки в даному випадку відбулася не ліквідація, а реорганізація ГУ ДПС в Харківській області, правонаступником майна, прав та обов`язків якого є інший орган - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України, при попередженні про звільнення протиправно не запропоновано інших рівнозначних посад державної служби/нижчих посад державної служби, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 22.09.2021 року № 208-О «Про звільнення ОСОБА_1 », а також поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, з 04.10.2021 року.

Додатково суд також вважає за необхідне надати оцінку дотримання роботодавцем позивача вимог Закону № 889-VIII в частині звільнення працівника під час його перебування на лікарняному.

За приписами ч. 5 ст. 87 Закону № 889-VIII наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Тобто, законодавцем передбачена можливість звільнення державних службовців у період тимчасової непрацездатності у випадках, передбачених частиною першою ст. 87 Закону № 889-VIII, однак датою звільнення є саме перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.

Матеріалами справи підтверджено, що у періоди з 02.10.2021 по 06.10.2021, з 06.10.2021 по 08.10.2021, з 08.10.2021 по 11.10.2021, з 11.10.2021 по 13.10.2021, з 13.10.2021 по 15.10.2021, з 15.10.2021 по 25.10.2021 позивач перебувала на лікарняних, що підтверджується відповідними медичними висновками (№ Е7СА-463М-М9Р7-Р32К від 02.10.2021, № Х5К6-ТТ58-3Р29-627К від 06.10.2021, № Т2ХН-Т7ТН-АКР9-С7МН від 08.10.2021, № 9Р63-Е4ХН-Р6Е9-8468 від 13.10.2021, № КМВТ-6ТЕМ-48В6-ХХР4 від 15.10.2021) .

Вказані документи були скеровані позивачем до роботодавця разом із заявою про вихід на роботу 26.10.2021 року у перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Таким чином, ГУ ДПС у Харківській області протиправно зазначено в оскаржуваному наказі № 208-О від 22.09.2021 дату звільнення позивача із займаної посади 04.10.2021 року, оскільки в цей період позивач перебувала на лікарняному, що є додатковим свідченням неправомірності видання оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень.

Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління ДПС у Харківській області ВП прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державної служби в порядку переведення із Головного управління ДПС у Харківській області () у відповідності до вимог ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Переведення віднесено до дискреційних повноважень суб`єкта призначення, оскільки вказана норма передбачає право, а не обов`язок роботодавця перевести працівника на вакантну посаду в новоутвореному державному органі.

Верховним Судом неодноразово викладалась правова позиція (у постановах від 13.08.2020 у справі № 821/3795/15-а, від 30.09.2020 у справі №826/12050/15, від 23.09.2021 у справі № 807/2322/15), згідно з якою повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатись у здійснення дискреційних повноважень державного органу.

У зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Положеннями частини 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 Про судове рішення в адміністративній справі задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення. Розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, зазначається цифрами та у дужках словами.

Частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24 березня 1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (далі Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абзац пункту 4 Порядку № 100).

Відповідно до пункту 5 цього Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Спірним наказом Головного управління ДПС у Харківській області від 22.09.2021 року №208-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну служба та звільнено 04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 з посади начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області.

В матеріалах справи міститься довідка Головного управління ДПС у Харківській області про розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 станом на 04.10.2021 року, яка свідчить, що у період червень - вересень 2021 року позивач працювала 0 днів, заробітна плата склала 0 грн.

Середньоденна заробітна плата станом на 04.10.2021 складала 393,02 грн.

Як встановлено судом, позивача звільнено з займаної посади з 04 жовтня 2021 року. Отже з 04 жовтня 2021 року підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Харківській області заробітна плата за час вимушеного прогулу.

Тривалість днів вимушеного прогулу складає 485 робочих днів (з 04.10.2021 року по 16.08.2023 року). Отже стягненню з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.10.2021 (день звільнення) по 16.08.2023 (день постановлення рішення суду про поновлення позивача на посаді) у розмірі 190614,70 грн. (393,02 грн. х 485 робочих днів), з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стосовно негайного виконання рішення суду в частині, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, третя особа: Державна податкова служба України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Харківській області від 22 вересня 2021 року № 208-0 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області, з 04.10.2021 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.10.2021 року по 16.08.2023 року у розмірі 190614 (сто дев`яносто тисяч шістсот чотирнадцять) грн. 70 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, передбаченому п.п. 15.5. п. 15 ч. 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення .

Повний текст рішення виготовлено 24 серпня 2023 року.

Суддя Кухар М.Д.