Справа № 160/19512/23
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2023-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

08 серпня 2023 року Справа №160/19512/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

03.08.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:

- визнати бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області по не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 (шість) календарних років служби протиправною;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні за 6 (шість) календарних років служби.

Згідно з положеннями частини 8 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) питання про відкриття провадження в адміністративній справі суддя вирішує протягом п`яти днів з дня надходження до адміністративного суду позовної заяви, заяви про усунення недоліків позовної заяви у разі залишення позовної заяви без руху, або отримання судом у порядку, визначеному частинами третьою-шостою цієї статті, інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи.

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 КАС України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Крім того, пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з служби в органах внутрішніх справ одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 (шість) календарних років служби.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Пунктом 3 наказу Міністерства внутрішніх справ від 31.12.2007 № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», який був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896 та втратив чинність на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ № 1131 від 31.10.2016, установлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

Тобто, в аспекті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Подібну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2018 року в справі №815/4421/15, від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18, від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18, від 26 червня 2019 року в справі №820/4748/17, від 04 грудня 2019 року у справі №813/8469/13-а, від 22 травня 2020 року у справі №808/3200/17, від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19, від 10 лютого 2022 року у справі №420/13606/21, від 08.06.2023 у справі № 240/15540/20 та інших.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, частиною 2 статті 233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час звільнення позивача 05.05.2021) було визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В подальшому, Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, зокрема, назву та частини першу і другу статті 233 викладено в такій редакції:

«Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Тобто, з 19.07.2022 із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Водночас, пунктом 1 розділу ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами, внесеними постанова КМУ від 17.02.2021 №104, від 21.04.2021 №405, від 16.06.2021 №611, від 11.08.2021 №855, від 22.09.2021 №981, від 15.12.2021 №1336, від 19.03.2022 №318, від 27.05.2022 №630, від 19.08.2022 №928, від 23.12.2022 №1423, від 25.04.2023 № 383) з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України встановлений карантин.

Тобто, аналіз наведених норм свідчить про те, що строки на звернення до суду заявою із заявами про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник, становлять три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, проте, були продовжені у зв`язку з дією карантину до 30.06.2023 включно та скінчились з 01.07.2023.

При цьому, суд акцентує увагу, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, доводяться до відома населення у порядку, встановленому законом. Факт їх офіційного опублікування свідчить про можливість ознайомлення з ними невизначеним колом осіб. Саме інститут офіційного опублікування покликаний забезпечити уникнення випадку незнання особою певного закону. Отже, незнання через небажання дізнатися про те, що законодавством України встановлені певні строки звернення до суду, не дає підстав стверджувати про поважність пропуску позивачем такого строку.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 у справі № 826/13430/17 та від 19.06.2020 у справі № 320/5787/18.

В тексті адміністративного позову позивачем було самостійно зазначено, що наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 05.05.2021 №6о/с звільнений з посади, на яку його було поновлено на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року №804/1382/16.

Проте, в позовній заяві позивачем не було зазначено дату проведення з ним остаточного розрахунку відповідачем, а також не надано до суду жодного доказу на підтвердження дати проведення такого розрахунку.

При цьому, суд звертає увагу, що в тексті адміністративного позову позивач посилався також на те, що «рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року по справі № 160/19613/22 зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити мені одноразову грошову допомогу при звільненні за 11 календарних років служби. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наказом Головного управління МВС в Дніпропетровській області від 06.11.2015 року №485 о/с по особовому складу звільнено у запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (М-129076) начальника сектора дільничних інспекторів міліції Самарського районного відділу Дніпропетровського міського управління, з 6 листопада 2015 року; вислуга років на день звільнення складає 11 років 03 місяці 27 днів. Тобто, вислуга років встановлена станом на 06 листопада 2015 року. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2023 року по справі № 1600/19613/22, Рішення суду від 03 квітня 2023 року залишено без змін. Наказом Головного управління МВС в Дніпропетровській області від 05.05.2021 року № 6 о/с позивача звільнено за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 05 травня 2021 року, вислуга років на день звільнення складає: 11 років 03 місяці 27 днів. Зазначене твердження щодо вислуги років в наказі є помилковим, оскільки станом на 05 травня 2021 року вислуга позивача складала 17 років 09 місяців 26 днів, тобто повних 17 календарних років служби. Позивачем було заявлено позовну вимогу лише щодо 11 календарних років служби, а не щодо 17 календарних років служби, яка повинна рахуватись на момент останнього звільнення, а це 05 травня 2021 року (витяг з наказу 05.05.2021р. № 6 о/с). У зв`язку з чим, звернувся листом від 16 червня 2023 року до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області та прохав повідомити коли йому буде виплачено одноразову грошову допомога за 6 (шість) років вислуги. Також, прохав надати розрахунок одноразової грошової допомоги за 6 (шість) років вислуги в тому числі суму коштів, яка підлягає мені виплаті. На лист до сьогоднішнього дня, відповідь не отримав».

Вищенаведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 після отримання копії наказу від 05.05.2021 року № 6 о/с було достеменно відомо про обчислення його вислуги: 11 років 03 місяці 27 днів, а не 17 років 09 місяців 26 днів, як вважає вірним позивач.

Тобто, з моменту отримання копії вищевказаного наказу про звільнення позивачу та з моменту проведення остаточного розрахунку з позивачем останньому мало стати відомо про порушення його права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 календарних років служби, тоді як до суду позивач із цим позовом звернувся лише 24.07.2023 (направлений засобами поштового зв`язку), тобто більше ніж через 2 роки та 2 місяці після прийняття наказу від 05.05.2021 року № 6 о/с.

При цьому, аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що позивач мав право звернутися до суду із позовом про оскарження бездіяльності Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області по невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за відповідну кількість календарних років служби на момент звільнення до 30.06.2023 включно.

Матеріалами позову підтверджується, що позивач 09.12.2022 скористався таким правом та звернувся до суду з відповідною позовною заявою щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби (справа №160/19613/22).

Водночас, позивачем в тексті даного позову самостійно визнається, що ним «було заявлено позовну вимогу лише щодо 11 календарних років служби, а не щодо 17 календарних років служби, яка повинна рахуватись на момент останнього звільнення».

Тобто, позивач на власний розсуд використав право на звернення до суду з позовом про нарахування та виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби у грудні 2022 року. Право на оскарження одноразової грошової допомоги при звільненні за 6 (17-11) календарних років ОСОБА_1 до 24.07.2023 (дата направлення позову до суду) використано не було без зазначення позивачем будь-яких причин в тексті позову або в окремому документі.

При цьому, суд наголошує, що не було надано жодних доказів вчинення позивачем у розумний строк з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 календарних років служби, будь-яких дій щодо отримання одноразової грошової допомоги при звільненні саме за 17 календарних років служби, а не за 11 календарних років (звернень до відповідача з питання невірного, на думку позивача, розрахунку вислуги в наказі про звільнення від 05.05.2021 №6 о/с, звернення до суду з позовом щодо оскарження дій/рішень/бездіяльності ГУ МВС в Дніпропетровській розрахунку вислуги років позивача, яка визначена у наказі від 05.05.2021 №6 о/с та/або з позовом щодо отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 календарних років служби).

Разом із цим, суд звертає увагу позивача, що сам факт звернення позивача до відповідача із заявою про отримання одноразової грошової допомоги за 11 календарних років вислуги та в подальшому до суду з позовом стосовно нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби у справі №160/19613/22 жодним чином не змінює дати, коли дізнався або мав дізнатися про порушення своїх прав на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 (11+6) календарних років служби та відповідно звернутися до суду, а саме: в день проведення з ним остаточного розрахунку відповідачем.

Суд також наголошує, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 380/14933/22 (№ в ЄДРСР 110187784).

Більш того, звернення позивача до суду із позовними вимогами стосовно нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби свідчить про те, що позивач не був жодним чином обмежений у зверненні до суду з позовом/позовами стосовно отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 17 календарних років служби та/або щодо оскарження розрахунку вислуги років, яка визначена у наказі від 05.05.2021 №6 о/с, у строк, визначений ст.122 КАС України з урахуванням положень ст.233 КЗпП України.

Водночас, з рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 по справі № 160/19613/22 вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності ГУ МВС в Дніпропетровській області по не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби протиправною та стягнення з ГУ МВС в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 календарних років служби надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла 09 грудня 2022 року.

Таким чином, станом на 09.12.2022 позивачу було достеменно відомо зміст наказу від 05.05.2021 року № 6 о/с, в тому числі, й щодо обчислення відповідачем вислуги ОСОБА_1 , тоді як до суду з цим адміністративним позовом позивач звернувся лише 24.07.2023. Тобто, позивач звернувся до суду з цим позовом з порушенням тримісячного строку, визначеного ст.122 КАС України з урахуванням положень ст.233 КЗпП України.

Поряд із цим, частиною 6 статті 161 КАС України встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Наведений висновок узгоджується з неодноразово викладеною правовою позицією Верховного Суду, зокрема у постановах від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 та від 14.07.2021 у справі № 560/964/17.

Таким чином, за загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Разом із цим, частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Під час вирішення питання про достатність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, суд звертає увагу, що обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності обставин, на які посилається позивач у клопотанні про поновлення процесуального строку звернення до суду, покладається саме на позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачу необхідно надати до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Частинами 1 та 2 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Окрім цього, частиною 1 статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

На підставі викладеного суд залишає подану заяву без руху та пропонує позивачу усунути наступні недоліки шляхом надання до суду:

- заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 248, 256 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за затримку розрахунку при звільненні залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання ухвали суду.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно направити на адресу позивача.

Роз`яснити позивачу, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та в самостійному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Юхно