Справа № 160/9720/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року Справа № 160/9720/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

08.05.2023р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення розміру пенсії позивачеві з квітня 2021 р., виплата якої була відновлена Амур-Нижньдніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 27.03.2014 р. по справі № 199/14140/13-а, у зв`язку зі скасуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- зобов`язати відповідача відновити виплату пенсії позивачеві з квітня 2021 р., в розмірі з урахуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат (включаючи доплату за вік з жовтня 2021 р.) відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування довічно на банківський рахунок;

- зобов`язати відповідача в 14-денний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання;

- винести окрему ухвалу і направити його до Пенсійного фонду України, для реагування та вжиття заходів щодо усунення причини та умов, що сприяли порушенню закону, притягнення до відповідальності посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області винних у грубих порушеннях норм пенсійного законодавства.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на виконання постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська їй була поновлена виплата пенсії, при цьому, пенсія була розрахована з індексаціями та надбавками. Такий розрахунок був до квітня 2021 року та пенсія за березень 2021 року складала 2598,78 грн., тоді як з квітня 2021 року пенсія нарахована в сумі 49,86 грн. 08.01.2023р. позивач звернулася до відповідача із заявою про розмір пенсії, в якій просила, зокрема, з квітня 2021 року нарахувати їй пенсію згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Листом №3589-768/З-01/8-0400/23 від 02.02.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивач про те, що на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 по справі №199/14140/13-а позивачеві було поновлено виплату пенсії за віком з 12.12.2013 у розмірі, визначеному на дату припинення її виплати з 29.08.1997 року. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують її конституційне право на пенсійне забезпечення у старості (а.с.1-4).

Ухвалою суду від 29.05.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, поновлено позивачеві строк звернення до суду з даним позовом, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.57).

26.06.2023р. через систему «Електронний суд», на виконання вимог вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні адміністративного позову позивача в повному обсязі посилаючись на те, що на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 по справі №199/14140/13-а позивачеві було поновлено виплату пенсії за віком з 12.12.2013 у розмірі, визначеному на дату припинення її виплати з 29.08.1997 року. З 01.10.2021 виплату пенсії ОСОБА_1 призупинено на підставі положень ст.49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (неотримання пенсії протягом 6 місяців підряд). Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.08.2022 року у справі №160/8599/22 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняти банківські заяви Ощадбанку та виплачувати пенсію ОСОБА_1 на вказаний в заяві поточний рахунок, починаючи з 01.04.2021 року, при цьому, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.08.2022 року не містить зобов`язань щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , оскільки на дату звернення позивача до суду з позовною заявою, що розглянута судом у справі №160/8599/22, позивач не заявила позовних вимог щодо поновлення виплати пенсії з 01.04.2021 року, яка була на той час припинена. Порядком №22-1 не передбачено подання заяви про призначення (перерахунок) пенсії представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (а.с.62-64).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. з 24.07.2023р. по 18.08.2023р. включно у щорічній відпустці, рішення у даній адміністративній справі приймається 21.08.2023р.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон, наявною у справі (а.с.6,21-24,85).

З 18.08.1996 року ОСОБА_1 отримувала пенсію за віком, виплата якої була припинена пенсійним органом в 1997 році у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.9,77) та не заперечується учасниками справи.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 по справі № 199/14140/13-а було, зокрема, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 12.12.2013р. (а.с.87-91).

На виконання наведеного судового рішення, пенсійним органом було поновлено виплату пенсії за віком позивачеві з 12.12.2013р. у розмірі 949 грн., що підтверджується змістом копії розпорядження №73487 від 16.04.2014р., наявної у справі (а.с.10).

В подальшому, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.08.2022р. у справі №160/8599/22, яке набрало законної сили 08.09.2022р., було задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняти банківські заяви Ощадбанку та виплачувати пенсії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказані в заявах поточні рахунки, починаючи з 01.04.2021 року, що підтверджується копією відповідного судового рішення (а.с.50-54).

При цьому, в березні 2021 року розмір пенсійної виплати позивача становив 2598,78 грн., тоді як на квітень 2021 пенсія позивачеві була нарахована у розмірі 49,86 грн., що підтверджується копією роздруківки розпорядження з електронної пенсійної справи (а.с.13).

08.01.2023р. позивач звернулася до відповідача із заявою про розмір пенсії, в якій просила, зокрема, з квітня 2021 року нарахувати їй пенсію згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.8,75-76).

Листом №3589-768/З-01/8-0400/23 від 02.02.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, що на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 по справі №199/14140/13-а позивачеві було поновлено виплату пенсії за віком з 12.12.2013 у розмірі, визначеному на дату припинення її виплати з 29.08.1997 року, що підтверджується змістом копії відповідного листа (а.с.9,77).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з діями відповідача щодо зменшення розміру пенсії позивачеві з квітня 2021 р., виплата якої була відновлена Амур-Нижньдніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 27.03.2014 р. по справі № 199/14140/13-а, у зв`язку зі скасуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у зв`язку з чим позивач просить відновити її права шляхом визнання таких дій протиправними та зобов`язання відповідача відновити виплату пенсії позивачеві з квітня 2021 р., в розмірі з урахуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат (включаючи доплату за вік з жовтня 2021 р.) відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування довічно на банківський рахунок.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, громадянин України, незалежно від проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058).

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в ст. 46 Конституції України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, проживаючий за межами країни громадянин України має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Статтею 1 Закону №1058 встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Виходячи із самого визначення поняття "пенсія", щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок).

Кінцевий термін або строк, на який призначається такий вид забезпечення як пенсія не може встановлюватись, бо це суперечить самому визначенню та суті таким виплатам.

Згідно з приписами частини 1статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 43 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Для перерахунку пенсій, призначених до набрання чинності цим Законом, враховується заробітна плата (дохід), з якої було раніше обчислено пенсію, за документами, наявними в пенсійній справі, або за вибором пенсіонера - заробітна плата (дохід) за період, передбачений абзацом першим частини першої статті 40 цього Закону. При цьому заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до частини другої статті 40 цього Закону із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік.

Згідно з приписами частини 1 статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп * Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

За приписами частини 2 статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з врахуванням зазначених сум.

За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

За нормами статті 7 цього ж Закону встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" визначено порядок здійснення індексації та перерахунку пенсій.

При цьому, розрахунок суми пенсійної виплати покладається на відповідача.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.12.2020 по справі №521/21718/16-а, від 30.09.2020 по справі №280/676/19, від 20.02.2018 по справі №522/5664/17.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами частини 2 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір, дата та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

За приписами частини 3 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" з 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, а також у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму/мінімальної заробітної плати. Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність/мінімальної заробітної плати, визначених законом на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 по справі № 199/14140/13-а пенсійним органом було поновлено виплату пенсії за віком позивачеві з 12.12.2013р. у розмірі 949 грн., що підтверджується змістом копії розпорядження №73487 від 16.04.2014р., наявної у справі (а.с.10).

Таким чином, обов`язок з проведення позивачеві перерахунку її пенсії згідно наведених приписів Закону №1058 у відповідача виник з 12.12.2013 року, оскільки вказана дата визначена у згаданому вище рішенні суду, яке набрало законної сили.

В подальшому, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.08.2022р. у справі №160/8599/22, яке набрало законної сили 08.09.2022р., було задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняти банківські заяви Ощадбанку та виплачувати пенсії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказані в заявах поточні рахунки, починаючи з 01.04.2021 року, що підтверджується копією відповідного судового рішення (а.с.50-54).

При цьому, в березні 2021 року розмір пенсійної виплати позивача становив 2598,78 грн., тоді як на квітень 2021 пенсія позивачеві була нарахована у розмірі 49,86 грн. (а.с.13).

Отже, в порушення вищенаведених норм пенсійного законодавства, відповідачем протиправно були скасовані (припинені) з 01.04.2021 року всі раніше призначені доплати, надбавки, підвищення та індексація, встановлені чинним законодавством, що призвело до зменшення розміру пенсії позивачеві.

У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом. Необхідно відрізняти пенсію за віком, яка призначається довічно, та пенсії, які можуть мати термін дії (наприклад, пенсія по інвалідності - на період встановлення інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника дітям померлого годувальника призначається до досягнення 18 річного віку, а тим, що навчаються у вищому навчальному закладі - до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення 23 років).

Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

При цьому, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас, пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Так, статтею 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058 свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством, Конституція України та Закон №1058 гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Крім того, суд зазначає, що з 01.10.17 р. відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.17 №2148-VIII розпочато осучаснення (підвищення) пенсій в автоматичному режимі, без звернення пенсіонерів, за матеріалами пенсійних справ.

З аналізу вищенаведених обставин та наведених доказів у їх сукупності, можна дійти висновку, що відповідачем безпідставно було зменшено розмір пенсії позивачеві з 01.04.2021р., що призвело до порушення права позивача на підвищення розміру її пенсії відповідно до ст.ст.27, 28, абз.2 ч.3 ст.42 Закону №1058.

У відповідності до вимог ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність дій відповідача щодо зменшення розміру пенсії позивачеві з квітня 2021 р., виплата якої була відновлена Амур-Нижньдніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 27.03.2014 р. по справі № 199/14140/13-а, у зв`язку зі скасуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням обставин встановлених судом, норм вищенаведеного чинного пенсійного законодавства та позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо зменшення розміру пенсії позивачеві з квітня 2021 р., виплата якої була відновлена Амур-Нижньдніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 27.03.2014 р. по справі № 199/14140/13-а, у зв`язку зі скасуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, суд приходить до висновку, що вчиняючи наведені дії, відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, суд приходить до висновку, що вищенаведеними діями щодо зменшення розміру пенсії позивачеві з квітня 2021 р., виплата якої була відновлена Амур-Нижньдніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 27.03.2014 р. по справі № 199/14140/13-а, у зв`язку зі скасуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, відповідач порушив права позивача на пенсійне забезпечення у розмірі, встановленому чинним законодавством, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій відповідача протиправними, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

Також і підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача відновити виплату пенсії позивачеві з квітня 2021 р., в розмірі з урахуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат (включаючи доплату за вік з жовтня 2021 р.) відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на визначений банківський рахунок, оскільки судом встановлена протиправність дій відповідача щодо зменшення розміру пенсії за віком позивачеві, та належним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії з урахуванням вимог ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправними, у якості похідної вимоги, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача відновити виплату пенсії позивачеві з квітня 2021 р., в розмірі з урахуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат (включаючи доплату за вік з жовтня 2021 р.) відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на визначений банківський рахунок, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача в 14-денний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання, оскільки, суд вважає, що відсутня загроза щодо невиконання відповідачем рішення у даній справі, таких доказів суду позивачем не надано та позивач не навела жодних обґрунтувань та не надала жодних доказів, які б підтверджували необхідність застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю.

До того ж, слід зазначити і те, що встановлення судового контролю є правом суду та не може бути обрано позивачем в якості одного із способів захисту порушеного права, виходячи з вимог ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо вимоги позивача про винесення окремої ухвали і направленні її до Пенсійного фонду України, для реагування та вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (частина друга статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України).

Стаття 249 Кодексу адміністративного судочинства України дає можливість суду відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності.

Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.

Суд зауважує, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Адміністративний суд наділений диспозитивним правом постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, чи діяння яких визнаються протиправними.

Відтак, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали та направленні її до Пенсійного фонду України, для реагування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 14.12.2020 року у справі №1.380.2019.006060.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

При прийнятті даного рішення, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно платіжної інструкції №0.0..1 від 16.05.2023р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 536 грн. 80 коп., виходячи із розрахунку: (1073,60 грн./4)*2 (а.с.56,56а).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 з квітня 2021 року, виплата якої була відновлена Амур-Нижньдніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 27.03.2014 р. по справі № 199/14140/13-а, у зв`язку зі скасуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) відновити виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квітня 2021 року, в розмірі з урахуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат (включаючи доплату за вік з жовтня 2021 року) відповідно до статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на визначений банківський рахунок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 536 грн. 80 коп. (п`ятсот тридцять шість грн. 80 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва