Справа № 380/9308/23
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2023-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року справа №380/9308/23

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кухар Н.А.

секретаря судового засідання Малісевич М.В.

за участю:

представника позивача Жидачек Т.М.

представника відповідачів Шевченко М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,-

в с т а н о в и в:

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1), в якій позивач просить суд:

- визнати поважною причину пропуску ОСОБА_1 процесуального строку на звернення з позовною заявою та поновити їй процесуальний строк на звернення до суду із позовом про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Львівської міської ради Садового Андрія Івановича "Про звільнення ОСОБА_2 №270-к від 04.05.2022;

- поновити ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу моніторингу виконання документів організаційного управління Львівської міської ради з 05.05.2022 року;

- стягнути з Виконавчого комітету Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 237 509, 64 гривень з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним розпорядженням голови Львівської міської ради, ОСОБА_3 , "Про звільнення ОСОБА_2 №270-к від 04.05.2022 року позивача звільнено з посади провідного спеціаліста відділу моніторингу виконання документів організаційного управління Львівської міської ради. Позивач вважає таке розпорядження протиправним з огляду на те, що заяву про звільнення її з роботи за угодою сторін з 05.05.2022 року було подано нею під психологічним тиском роботодавця.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Кухар Н.А.

Ухвалою судді від 04 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання документального обґрунтованого пояснення щодо інших причин пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Львівської міської ради, ОСОБА_3 , "Про звільнення ОСОБА_2 №270-к від 04.05.2022 та поновлення позивача на роботі.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2023 року заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено - визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду; поновлено позивачу строк звернення до суду з даним позовом; відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року призначено справу №380/9308/23 до судового розгляду по суті на 27 липня 2023 року.

Протокольною ухвалою суду від 10 серпня 2023 року залучено до участі у справі співвідповідача - Львівську міську раду.

Ухвалою про відкриття провадження запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву, а також роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву (вх. №45236 від 19.06.2023 року), де просив у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Розпорядженням Львівського міського голови від 04.05.2022 №270-к ОСОБА_4 звільнено з роботи з 05.05.2022 за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження стала особиста письмова заява ОСОБА_5 , що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін. При цьому зі змісту заяви, датованої 04.05.2022 вбачається, що позивачка власноручно написала заяву про звільнення з посади за угодою сторін з 05.05.2022. Так, вказана заява містить дату її складання 04.05.2022, підпис позивача, підставу для звільнення угода сторін та дату звільнення 05.05.2022, а також була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП.

Відтак, зазначення позивачкою на заяві про звільнення дати, з якої вона бажає бути звільнена, а саме з 05.05.2022, свідчить про свідоме волевиявлення бути звільненою на підставі угоди сторін.

Незаконність звільнення позивачка аргументує тим, що з її боку не було згоди на звільнення, а заява написана нею під психологічним тиском. На підтвердження своїх слів до позовної заяви адвокатом долучено скріншоти дописів у соціальних мережах пані ОСОБА_6 , які не мають жодного відношення до предмета спору, адже стосуються приватної суперечки між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Висловлювання міського голови в соціальних мережах вже після звільнення ОСОБА_5 теж не можуть слугувати доказом психологічного тиску на позивачку, оскільки є особистим оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та доведенню їх правдивості.

Позивач подала відповідь на відзив в якій позовні вимоги підтримала повністю.

Представник позивача в судовому засіданні просила позов задоволити повністю з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідачів в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши вступне слово представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

04 травня 2022 року ОСОБА_1 подала на ім`я Львівського міського голови Садового Андрія Івановича заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін з 05.05.2022 року. Така заява була погоджена роботодавцем.

Розпорядженням голови Львівської міської ради, ОСОБА_3 , "Про звільнення ОСОБА_2 №270-к від 04.05.2022 року позивача звільнено з посади провідного спеціаліста відділу моніторингу виконання документів організаційного управління Львівської міської ради з 05.05.2022 року за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон №280).

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування є Закон України від 07.06.2001 № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (Закон № 2493-III).

Відповідно до статті 1 Закону №2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

За визначенням у ст. 2 Закону №2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Відповідно до ст. 8 Закону № 2493-III основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є, зокрема додержання Конституціїі законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації; сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі; шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави.

Частиною 3 ст. 7 Закону №2493-IIIпередбачено, що на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За змістом частини першої статті 4 КЗпП законодавство про працю складається з цього Кодексу й інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Трудовий договір, як вказано у частині першій статті 21 Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України), угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Згідно приписів частин першої та сьомої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Спірним питанням у цій справі є можливість звільнення оскаржуваним розпорядженням позивача з посади відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України на підставі її заяви від 04.05.2022 року.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Разом із тим, законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін такого договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, в ній (заяві) мають бути зазначені прохання звільнити його (працівника) за угодою сторін і дата звільнення. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін із посиланням на відповідну правову норму і раніше домовлена дата звільнення.

Передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України) та з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме із цих підстав.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що розглядаючи позовні вимоги щодо скасування наказу про припинення трудового договору за угодою сторін, суд повинен з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, останній не має права в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) і працівника.

Приписами чинного законодавства для роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно із усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (роботодавцем) про припинення трудового договору за угодою сторін, такий договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) і працівника.

Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України зазначено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.08.2020 в справі №359/5905/18, від 07.10.2020 в справі №234/3268/19, від 29.10.2020 в справі №826/3388/18, від 21.04.2021 в справі №758/11224/18 та від 28.04.2021 року в справі №647/3372/19, від 21.10.2021 року в справі № 540/1615/19.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 власноручно написала заяву від 04.05.2022 року про звільнення її з роботи за угодою сторін з 05.05.2022 року, а отже матеріалами справи підтверджується, що позивач просила звільнити її з роботи з дня наступного за днем подання заяви про звільнення, що і було зроблено відповідачем згідно розпорядження №270-к від 04.05.2022 року, що підтверджує факт досягнення взаємної згоди сторін щодо звільнення.

Суд звертає увагу, що позивач не була позбавлена права на відкликання заяви про звільнення від 04.05.2022 року, що неї не було зроблено.

Щодо посилань позивача на те, що вона написала заяву про звільнення під психологічним тиском, суд зазначає наступне.

Як зазначає позивач, 02.05.2022 року ОСОБА_6 опублікувала в соціальній мережі «Інстаграм» та 03.05.2022 року у офіційній спільноті «Варта-1» інформацію про те, що позивач виселяє людей на вулицю і підвищує у воєнний час ціни на оренду житла до 500 дол, бреше, торгується, вимагає додаткових грошей ні за що, вломлюється у квартиру без попередження, псує майно орендарів, забирає і не віддає майно орендарів, а саме мобільний телефон і не дає викликати поліцію чи покликати друзів на допомогу, виселяє людей вже і негайно на двір, прикривається історіями про родичів з Херсону, які мають приїхати і вважає, що займатись подібним мародерством є цілком нормально.

Зранку 03.05.2022 начальник відділу моніторингу виконання документів організаційного управління Львівської міської ради Киценюк М.М. надіслала позивачці посилання на допис у соціальній мережі. За деякий час ОСОБА_7 зателефонувала позивачці зі свого особистого номеру та розповіла, що начальник організаційного управління ОСОБА_8 був дуже злий та надіслав їй допис ОСОБА_6 , вказуючи переслати його позивачці. Пізніше, приблизно о 15.00 год ОСОБА_8 особисто зателефонував позивачці, позивачка перебуваючи в стані стресу та емоційних переживаннях, намагалась пояснити ситуацію, проте, ОСОБА_8 лише повідомив, що 04.05.2022 о 9.30 год ОСОБА_1 повинна з`явитись до керуючої справами виконавчого комітету ОСОБА_9 . У вказаний час позивачка прийшла до кабінету керуючої справами, де була також директор юридичного департаменту ОСОБА_10 .. ОСОБА_9 відразу сказала, що прийнято рішення про звільнення. Позивачка намагалась пояснити ситуацію, що все зазначене у дописах є брехнею, проте, керівниці не були зацікавлені розібратись у ситуації, перебивали та почали залякувати, говорити про ніби-то корупційні дії, приховування доходу, про невнесення відомостей про дохід у щорічні декларації про доходи державного службовця. Попри прохання позивачки її зрозуміти та підтримати у цій ситуації, керівництво втратило довіру до ОСОБА_1 , було упереджене щодо неї, Львівську міську раду турбувала насамперед репутація органу місцевого самоврядування. ОСОБА_9 сказала, що через великий розголос у соціальних мережах, позивачка не може більше працювати у Львівській міській раді і єдине, що вони можуть зробити для неї, це звільнити її за згодою сторін. Оскільки, ОСОБА_1 не мала ні бажання, ні наміру звільнятись, вона категорично відмовлялась писати заяву про звільнення, на що, ОСОБА_9 відповіла, що якщо позивачка не напише заяву, то її справу негайно буде розглядати сектор з питань доброчесності та запобігання корупції, що у будь-якому випадку потягне її звільнення.

Під психічним примусом слід розуміти вплив на волю особи різними способами (мімікою, словами, діями), щоб примусити її скоїти певне діяння. За психічного примусу особа завжди зберігає свободу вибору. При цьому кінцева мета, а саме вчинення особою певної дії чи утримання від вчинення якоїсь дії, досягається шляхом роз`яснення особі, яку примушують, або в іншій спосіб доведення до відома такої особи можливості настання негативних для неї наслідків у разі, якщо така особа не вчинить того діяння, яке від неї вимагається.

Позивачка посилається на те, що її залякували тим, що її справу передадуть у відділ запобігання корупції, однак такі суд вважає необґрунтованими, так як позивач вказує, що жодних протиправних дій не вчиняла, а, відповідно, і не було підстав боятись притягнення до відповідальності.

Крім того, суд зазначає, що пояснення позивачки про те, що їй надсилали повідомлення в мессенжер, телефонував начальник управління, коментарі під дописами, розмова на підвищених тонах, працівником відділу кадрів продиктовано заяву на звільнення не можуть бути підставою для задоволення позову, так як не вказують на примушування до написання заяви.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що заява про звільнення була написана всупереч її волі та під впливом психічного примусу.

Враховуючи, що позивачем добровільно подано власноруч написану заяву про звільнення за угодою сторін з 05.05.2022 року, та не надано доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок чинення на неї психологічного тиску з боку роботодавця, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, тому доводи позивача про відсутність реального волевиявлення на звільнення судом відхиляється.

Таким чином, суд погоджується з позицією відповідача, що сторони досягли взаємної згоди щодо припинення трудових відносин за угодою сторін.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося у порядку та спосіб, що визначені, як законодавством про працю.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач довів суду належними та допустимими доказами правомірність та законність прийнятого розпорядження голови Львівської міської ради, ОСОБА_3 , "Про звільнення ОСОБА_2 №270-к від 04.05.2022 року.

У зв`язку з тим, що судом встановлено правомірність винесення оскаржуваного розпорядження, відсутні правові підстави для задоволення похідних позовних вимог про поновлення позивача на посаді, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З врахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають

Керуючись ст. ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання протиправним розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.08.2023 року.

Суддя Кухар Н.А.