Справа № 420/573/23
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2023-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/573/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 23 Загону Морської охорони (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

10.01.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до 23 Загону Морської охорони (Військової частини НОМЕР_1 ), в якому позивач просить суд:

- визнати дії НОМЕР_2 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 року по 21.11.2022 року, протиправними;

- зобов`язати НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 мій середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 року по 21.11.2022 року, виходячи із середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 , розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з покликанням на фактичні обставини справи, зазначає, що днем фактичного розрахунку 23 загону морської охорони (військовою частиною НОМЕР_1 ) з ним є 21.11.2022 року. На думку позивача, 23 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) повинен нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 року по 21.11.2022 року, виходячи із середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 , розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Ухвалою від 16.01.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження по справі.

Вказаною ухвалою зобов`язано 23 Загін Морської охорони (Військову частини НОМЕР_1 ) надати до суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання даної ухвали довідку про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують його звільненню з військової служби наказом №93-ОС від 17.05.2021 року.

03.04.2023 року (вх.№ЕС/2808/23) від представника відповідача до суду надійшло клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позов.

04.04.2023 року (вх.№ЕС/2932/23) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому вказано, що відповідача не погоджується з позовними вимогами, так як вони безпідставні та необґрунтовані.

Як вказано у відзиві, в лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до 23 загону морської охорони про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, в якому він зазначав, що у зв`язку з тим, що індексацію грошового забезпечення у сумі 81481,59 грн. на підставі рішення суду по справі №560/11062/21 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року було ним отримано лише 27.07.2022, військова частина НОМЕР_1 зобов`язана здійснити нарахування та виплатити компенсацію втрати частини доходів за період з 01 січня 2016 року по 27 липня 2022 року, та по зазначеній справі (справа №560/11629/22) судом ухвалено рішення, яке ще не набрало законної сили. Тому, зазначено у відзиві, якщо припустити, що військова частина НОМЕР_1 порушила строки виплати доходів позивачу та має нести за це відповідальність, то подання позовних заяв з боку ОСОБА_1 є намаганням притягнути військову частину НОМЕР_1 двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що прямо заборонено статтею 61 Конституції України. Крім цього відповідач вважає, що на момент звільнення ОСОБА_1 з частини НОМЕР_1 , йому були сплачені належні йому грошові кошти та будь-яких спорів щодо розміру цих нарахувань не було. Здійснення відповідних виплат ОСОБА_1 за рішеннями суду не входять до переліку грошових доходів громадян, визначених ч.2 ст.2 Закону №2050-ІІІ, мають характер одноразової виплати на підставі рішень суду, та не може розцінюватись як невиплата з вини роботодавця належних працівнику сум в день його звільнення. Таким чином, з боку військової частини НОМЕР_1 не було допущено порушення вимог закону щодо виплати грошових коштів, належних ОСОБА_1 , при його звільненні.

Зважаючи на вищевикладене, 23 Загін Морської охорони (Військова частини НОМЕР_1 ) просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

10.04.2023 року (вх.№ЕС/3158/23) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 року доручено 23 Загону Морської охорони (Військової частини НОМЕР_1 ) надати до суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання даної ухвали довідку про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують його звільненню з військової служби наказом №93-ОС від 17.05.2021 року та зупинено провадження по справі №420/573/23 за позовом ОСОБА_1 до 23 Загону Морської охорони (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії до надходження відповіді на доручення.

За вх.№ЕС/3895/23 від представника відповідача до суду надійшло клопотання разом із документами на виконання вимог ухвали суду від 13.04.2023 року.

За вх.№ЕС/7309/23 до суду від позивача до суду надійшло клопотання про поновлення провадження по справі.

Ухвалою суду від 07.08.2023 року задоволено клопотання позивача про поновлення провадження по справі, поновлено провадження по справі №420/573/23 за позовом ОСОБА_1 до 23 Загону Морської охорони (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.

ОСОБА_1 з 24 липня 2002 року по 17 червня 2021 року проходив військову службу в Державній прикордонній службі України, у тому числі з 31.10.2019 року по 17.06.2021 року - у 23 загоні морської охорони.

25.06.2021 року ОСОБА_1 була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в сумі 16 135,92 грн (а.с.11).

30.07.2021 року після звернення та отримання відповідних архівних відомостей ОСОБА_1 було нараховано та виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 10 383,92 грн (а.с.16).

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду по справі №560/9638/21 від 21.10.2021 року військову частину НОМЕР_1 було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу на оздоровлення у червні 2017 року та підйомну допомогу у лютому, квітні 2017 з урахуванням щомісячної додаткової грошової допомоги, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, з урахуванням виплачених сум (а.с.18-20).

На виконання зазначеного рішення суду 15.12.2021 року позивачу було нараховано та виплачена недоплачена грошову допомогу на оздоровлення у сумі 20 675,40 грн (а.с.21).

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду по справі №560/9639/21 від 28.10.2021 року військову частину НОМЕР_1 було зобов`язано провести перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 , виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, з урахуванням сум нарахованої індексації грошового забезпечення, та з урахуванням раніше виплачених коштів; зобов`язано провести перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з урахуванням сум нарахованої індексації грошового забезпечення, та з урахуванням раніше виплачених коштів (а.с.24-27).

На виконання зазначеного рішення суду 23.02.2022 року позивачу було нараховано та виплачена одноразова грошова допомога та компенсація у сумі 4 637,36 грн (а.с.32).

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду по справі №560/11062/21 від 02.11.2021 року військову частину НОМЕР_1 було зобов`язано здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум (а.с.33-35).

На виконання зазначеного рішення суду 27.07.2022 року позивачу було нараховано та виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 81 481,58 грн (а.с.42).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/9962/21 від 01.12.2021 року військову частину НОМЕР_1 було зобов`язано в частині компенсувати ОСОБА_1 суми податку на доходи з фізичних осіб відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. N 44, який був утриманий під час нарахування та виплати ОСОБА_1 та членам його сім`ї підйомної допомоги у листопаді і грудні 2019 року (а.с.44-48).

На виконання зазначеного рішення суду 21.11.2022 року позивачу було нараховано та виплачена компенсацію у сумі 6 690,92 грн (а.с.56).

Загальна сума отриманого позивачем грошового забезпечення після звільнення ОСОБА_1 з 23 Загону Морської охорони (Військової частини НОМЕР_1 ) складає 140005,10 грн (16 135,92 грн+10 383,92 грн+20 675,40 грн+4 637,36 грн+81 481,58 грн+6 690,92 грн).

12 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся через Урядовий контактний центр до 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_1 ) з вимогою нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто 18.06.2021 року по 21.11.2022 року, виходячи із середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (а.с.61-62).

У відповідь на вказану заяву до 23 загоном морської охорони (військової частини НОМЕР_1 ) складено листа №14/С-42, в якому вказано вимоги щодо нарахування та виплати позивачу ого середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 року по 21.11.2022 року, виходячи із середнього грошового забезпечення, розрахованого, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 №100 не підлягають задоволенню

Вважаючи дії 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 року по 21.11.2022 року, протиправними, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та аргументам учасників справи, вказаних у заявах по суті, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 18.07.2022), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день звільнення з підприємства.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки з позивачем на день його звільнення не було проведено усіх необхідних розрахунків, то позивач має право на отримання компенсації затримки розрахунку за період з 11.05.2019 року (наступний день після відрахування позивача з навчання у Військовій академії) по 25.01.2023 року (день фактичного розрахунку).

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, при обчисленні середньоденного грошового забезпечення позивача суд враховує суми, які були виплачені за квітень-травень 2021 року.

Відповідно до наданих відповідачем доказів, грошове забезпечення позивача за квітень-травень 2021 року склало 55781,54 (27599,62+28181,92) грн.

У квітні та травні 2021 року було всього 40 робочих дні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 1394,54 грн. (52671,20 (отримана позивачем заробітна плата (грошове забезпечення)/40 (кількість робочих днів).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Затримка у розрахунку утворилася за період з 18.06.2021 року по 21.11.2022, що складає 365 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 509007,10 грн. (365 днів х 1394,54 грн.).

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 140005,10 грн./ 509007,10 грн. (сума індексації/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,28.

Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Тобто, з 19.07.2022 року законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

Суд зазначає, що в даному випадку правовідносини щодо розрахунку при звільненні закінчились виплатою відповідачем 21.11.2022 року компенсації. Тобто такий розрахунок відбувся в період дії поточної редакції ст. 117 КЗпП України.

Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати поточну редакцію зазначеної норм.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (21.11.2022), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 18.06.2021 (наступного після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 128 робочих дні.

Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну та з врахуванням принципу співмірності становить 49980,31 грн. (1394,54 грн х 128 робочі дні х 0,28).

Відтак з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 49980,31 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.9 Кас України Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог та часткового їх задоволення шляхом:

- визнання протиправними дій 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 року по 21.11.2022 року;

- стягнення з 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.05.2019 року до 11.11.2019 року у розмірі 49980,31 грн.

Вирішуючи дану справу суд відхиляє як необґрунтовані покликання відповідача на звернення ОСОБА_1 до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до 23 загону морської охорони про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, в якому він зазначав, що у зв`язку з тим, що індексацію грошового забезпечення у сумі 81481,59 грн. на підставі рішення суду по справі №560/11062/21 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року було ним отримано лише 27.07.2022, військова частина НОМЕР_1 зобов`язана здійснити нарахування та виплатити компенсацію втрати частини доходів за період з 01 січня 2016 року по 27 липня 2022 року, та по зазначеній справі (справа №560/11629/22) судом ухвалено рішення, яке ще не набрало законної сили.

Так, правовою підставою звернення позивача до суду з даним позовом є приписи статті 117 КЗпП України.

Питання щодо наявності підстав для стягнення компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» судом не вирішується.

Суд зазначає, що правові підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є різними та законодавством не встановлено обмеження щодо права одночасного звернення за стягнення такого середнього заробітку та компенсації.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 23 Загону Морської охорони (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 18.06.2021 року по 21.11.2022 року.

Стягнути з 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.05.2019 року до 11.11.2019 року у розмірі 49980,31 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач 23 Загін Морської охорони (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , ).

Суддя С.М. Корой