Справа № 420/21291/23
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2023-08-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
24 серпня 2023 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Василяка Д.К., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання дій, бездіяльності та рішень неправомірними,
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради, в якому просять суд:
визнати дії, бездіяльність та рішення Одеської міськради неправомірними, оскільки міськрада згідно з експертизою: видала рішення ОМР та держакт, у яких з вини міськради відбулося незаконне накладення меж земельної ділянки ОСОБА_3 на частину мого домобудування, частину підвалу позивача та частину земельної ділянки позивача, тому що господарська споруда Котинян залізла на земельну ділянку позивача, згідно висновків експертизи від 04.05.23;
відповідач , видавши рішення та держакт, не проконтролював і навіть не зобов`язав управління земельних ресурсів та ОСОБА_4 розробити технічну документацію та затвердити проект землевідведення та ін. технічні документи у строки, встановлені ЗКУ;
відповідач ОМР видав ОСОБА_4 рішення та держакт без розробки управлінням земельних ресурсів та ОСОБА_4 технічної документації із землевідведення та ін. в порушення ЗКУ, чим порушив права позивача на приватизацію, оскільки своїми діями вніс до держакту накладення кордонів, згідно висновків експерта;
депутати ОМР не розглядали та не голосували «ЗА» за зверненням ОСОБА_4 «передати їй безкоштовно у приватну власність її земельну ділянку», порушуючи ЗКУ та ст. 26 закону про місцеве самоврядування;
порушуючи ЗКУ ОМР видав своє рішення від 29.02.00 без пред`явлення ОСОБА_4 геопідоснови 1:500 (графічне зображення земельної ділянки), яка є обов`язковою умовою для приватизації її земельної ділянки;
визнати дії, бездіяльність та рішення УЗР неправомірними в частині: з вини відповідача помилково проводилися виміри ділянки ОСОБА_4 , внаслідок яких у держакті сталося накладення меж земельної ділянки ОСОБА_4 на земельну ділянку позивача: на частину мого домобудування, частину мого підвалу та частину моєї земельної ділянки, оскільки господарська споруда ОСОБА_4 залізла на ділянку позивача, згідно з висновками експертизи від 04.05.23;
цими незаконними діями відповідач створив непереборні перешкоди для приватизації земельної ділянки позивача, оскільки створив накладення меж земельної ділянки ОСОБА_3 на частину домобудування позивача, частину підвалу позивача та ін. а господарська споруда ОСОБА_4 залізла на ділянку позивача, згідно з висновками експертизи від 04.05.23;
не готував проект рішення сесії ОМР за заявою ОСОБА_3 разом з геопідосновою 1:500 та ін. без яких заборонено приватизацію;
не проконтролював та не зобов`язав Котинян ВМ розробити та затвердити проект землевідведення та ін. технічну документацію у строки, встановлені ЗКУ після отримання держакту на землю;
неправильно робив у 2000 р. виміри на земельній ділянці ОСОБА_3 , які були внесені до держакту, що призвело до накладення кордонів на земельну ділянку позивача, внаслідок якого частина домобудування позивача та частина підвалу позивача опинилися на території земельної ділянки ОСОБА_3 , а господарська споруда ОСОБА_3 залізла на ділянку позивача, згідно з висновками експертизи від 04.05.23;
незаконно видав держакт ОСОБА_3 , який містить незаконне накладення меж земельної ділянки ОСОБА_3 на частину домобудування позивача, підвалу позивача, а господарська споруда ОСОБА_3 залізла на ділянку позивача, згідно з висновками експертизи від 04.05.23;
визнати дії, бездіяльність та рішення центру державного земельного кадастру неправомірними, оскільки:
незаконно розробив технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 , яка не мала з 2000-2020 розробленого та затвердженого проекту землевідведення, виконаного землепідрядною організацією, відповідно до вимог ЗКУ;
через неправильно вироблені відповідачем №3 виміри сталося незаконне накладення меж земельної ділянки ОСОБА_3 на частину домобудування позивача, на частину підвалу та на частину земельної ділянки позивача, оскільки господарська споруда ОСОБА_3 залізла на ділянку позивача, згідно з висновками експертизи від 04.05.23;
відповідач незаконно вніс земельну ділянку ОСОБА_3 з накладенням кордонів, до реєстру, чим незаконно узаконив незаконно розроблені відповідачем №1 кордону земельної ділянки ОСОБА_3 , в яких він зробив накладення кордонів земельної ділянки ОСОБА_3 на частину житлової будівлі позивача, частину підвалу та частину земельної ділянки позивача, оскільки господарська споруда ОСОБА_3 залізла на ділянку позивача, згідно з висновками експертизи від 04.05.23;
цими діями відповідач створив позивачу непереборні перешкоди для приватизації моєї земельної ділянки, оскільки зробив помилкові розрахунки кордонів із незаконним накладенням кордонів земельної ділянки Котинян на земельну ділянку позивача з домобудуванням та підвалом, крім того господарська споруда ОСОБА_3 залізла на ділянку позивача, згідно з висновками екпертизи від 04.05.23 та незаконно вніс ці розрахунки до реєстру;
у розробленій відповідачем технічної документації навмисне не зазначено дату (рік, місяць, день) проведення вимірювань та дату (рік, місяць, день) видання цих документів.
Положеннями п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, серед іншого, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, з огляду на наступне.
За змістом ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1 ч.1 ст.19 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Відповідно до п.7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
При визначенні компетенції адміністративний суд виходить не лише із суб`єктного складу, а із суті спору. Так, спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій, яку слід розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.
Таким чином, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Отже, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їхній сукупності. Також, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Суд звертає увагу, якщо визнання незаконним рішення суб`єкта владних повноважень впливає на права іншої особи, то в такому випадку існує спір про право, що у свою чергу унеможливлює його розгляд у порядку адміністративного судочинства.
Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів в порядку цивільного судочинства.
Також, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикційної належності спору, предметом якого є оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання або відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Зокрема, у постанові від 09.10.2019 у справі №605/567/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речове право на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Як наслідок, при вирішенні питання щодо компетенції суду слід врахувати критерій суб`єктного складу спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, визначити характер правовідносин, із яких виник спір, і кінцеву мету пред`явлення позову. За своїм змістом земельний спір, що виник із розпорядження уповноваженим органом землею, є складним і комплексним із правової точки зору. При прийнятті рішення про передачу земельної ділянки у власність ці органи, з одного боку, перебувають у статусі суб`єкта владних повноважень, а з другого - реалізують право власності на землю територіальної громади. Крім того, таке рішення як правовий акт індивідуальної дії є підставою, з якої виникає речове право власності чи користування землею у суб`єктів приватного права.
Виходячи з предмету спору, зазначені в позовній заяві, виникнення спірних правовідносин у справі, яка розглядається, обумовлено фактично з незгодою позивачів з державним актом виданого ОСОБА_3 від 18.07.2000 року. Тобто, предметом розгляду в цій справі є не стільки дії, бездіяльність та рішення відповідачів як суб`єктів, наділених владно-управлінськими функціями, скільки законність набуття третьою особою права власності на землю, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
З огляду на викладене, наявний спір, не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а існує спір про право, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства. Тобто спірні правовідносини стосуються набуття третіми особами (фізичними особами) права власності на об`єкти нерухомого майна і в разі задоволення позову майнові права цих осіб можуть бути порушені. Тому цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.
Отже, незважаючи на зазначене суд вважає, що предметом спору є державний акт на право приватної власності на землю, суть спірних вимог фактично полягає у захисті майнових прав на конкретну земельну ділянку.
Таким чином, спір хоч і пов`язаний з оцінкою повноважень суб`єкта владних повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою, проте визначальним є існування права власності у інших осіб на вказану земельну ділянку, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.
Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Таким чином позивачем у позовній заяві заявлено позовні вимоги, розгляд яких здійснюється в порядку різного судочинства, що суперечить вимогам КАС України та є порушенням правила об`єднання позовних вимог, що відповідно до п.6 ч.4 ст.169 КАС України є підставою для повернення позову (позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
Підстави для застосування положень ст.172 КАС України відсутні, оскільки частиною 4 ст.172 КАС України також визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Суд вважає необхідним повернути позовну заяву позивачу та роз`яснити, що його вимоги підлягають розгляду у порядку різних судочинства у порядку КАС України та ЦПК України при дотриманні вимог до позову, встановленого даними Кодексами.
Керуючись ст. ст. 160, 161, 169, 248 КАС України, суддя
У Х В А Л И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного регіонального земельного кадастру, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання дій, бездіяльності та рішень неправомірними повернути позивачу.
Роз`яснити позивачам, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала суду може бути оскаржена у порядку та строки встановлені ст.ст.295-297 КАС України.

Суддя Д.К. Василяка