Справа № 557/514/22
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 557/514/22 пров. № А/857/1803/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року (головуючий суддя: Друзенко Н.В. місце ухвалення - м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Рівненського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання рішення незаконним, -

встановив:

ОСОБА_1 , 17.05.2022 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним рішення щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Обґрунтовує позов тим, що 24.02.2022 Рівненський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (ТЦКСП), викликав ОСОБА_1 та забезпечив проходження ним військово-лікарської комісії, за результатами якої позивач був визнаний придатним до військової служби. Після цього, йому була вручена повістка про явку 25.02.2022 на збірний пункт для укомплектування військових частин Збройних Сил України.

Позивач зазначає, що в усному порядку повідомляв про те, що він працює на посаді вчителя історії в Посягвівському ліцеї Бугринської сільської ради Рівненського району Рівненської області з тижневим навантаження 21 год. Не дивлячись на те, що стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» забороняє призивати на військову службу під час мобілізації, на особливий період, таку категорію осіб, Рівненським районним ТЦКСП ОСОБА_1 не надавалась відстрочка, а також не приймалось будь-яке рішення про те, що він не підлягає призову.

Враховуючи наведене, вважає протиправною саме бойову повістку Рівненського районного ТЦКСП про явку 25.02.2022 на збірний пункт для укомплектування військових частин Збройних Сил України. За наведених обставин, просив рішення, оформлене такою повісткою скасувати, як протиправне.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та просив змінити судове рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині, виключивши з неї: «за наведених обставин, суд дійшов висновку, що призов ОСОБА_1 за мобілізацією проведений у повній відповідності до вимог Закону № 3543-ХІІ».

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.

Відповідач, 29.06.2023, подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач, 03.07.2023 подав відповідь на відзив, в якому просив вважати вимоги, викладені в апеляційній скарзі такими, що підтримуються в повному обсязі.

Рівненський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, 22.06.2023 та Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, 23.06.2023 подали відзив на апеляційну скаргу в якому просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач, 03.07.2023 подав відповідь на відзив, в якому просив вважати вимоги, викладені в апеляційній скарзі такими, що підтримуються в повному обсязі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Враховуючи те, що клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом першої інстанції інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в період з 18.05.2015 по 05.05.2016 проходив строкову військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, що підтверджено відповідними записами у військовому квитку НОМЕР_3 (а. с. 8-9, 31-34).

Як свідчать записи в обліковій карті до військового квитка серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 під час проходження строкової військової служби перебував на посадах стрільця, водія-електрика та старшого обчислювача. За висновками командування в/ч та райвійськома у воєнний час ОСОБА_1 належить використовувати як старшого обчислювача мінометів від 82 мм до 120 мм (а. с. 35-36).

Згідно з витягом з наказу начальника Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку № 83-АГ від 22.07.2021 старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти Військової служби правопорядку, ВОС-932915А, зараховано до військового оперативного резерву першої черги Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку, як такого, що пройшов одноденні перевірочні збори (а. с. 37).

Як свідчить витяг з наказу (по стройовій частині) командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 50 від 02.03.2022 старшого солдата запасу ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини стрільцем 2-го відділення 2-го стрілецького взводу стрілецької роти (резервної) (ВОС - 100915П) та установлено посадовий оклад за 5 тарифним розрядом.

Підставою такого наказу зазначено: Указ Президента України від 24.02.2022 № 69/2022, розпорядження НЗТУ (начальника Західного територіального управління Національної гвардії України) від 24.02.2022 № 50/2/1-169т-Е та розрахунок вислуги років старшого солдата ОСОБА_1 (а. с. 39).

Відповідно до цього, у військовому квитку ОСОБА_1 зроблено запис, за підписом командира в/ч НОМЕР_1 про те, що 02.03.2022 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022, він призваний до Національної гвардії України (а. с. 32, а. с. 54 на звороті).

Дані про його мобілізацію в Національну гвардію України були внесені до обліково-статистичних даних Рівненського районного ТЦКСП лише в червні 2022 року, після отримання відповідних документів від Військової частини НОМЕР_1 на запит, пов`язаний із отриманням копії позовної заяви ОСОБА_1 (а.с.38).

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 55 від 09.03.2022, старший солдат ОСОБА_1 з 02.03.2022 перебуває на військовій службі згідно з Указом Президента України № 69/2022, від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» (а. с. 7).

Відповідно до довідки Посягвівського ліцею Бугринської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 33 від 03.05.2022 позивач працює на посаді вчителя історії з тижневим навантаження 21 год. (а. с. 10).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі відсутній як такий сам предмет спору, позаяк оспорюється акт індивідуальної дії, якого фактично не існує. Більше того, скасування в судовому порядку правового акту індивідуальної дії про призов на військову службу під час мобілізації на особливий період, не спричиняє жодних правових наслідків, позаяк порядок демобілізації військовослужбовців чітко визначений Законом і такий порядок не передбачає випадків демобілізації за рішенням суду про скасування наказу про призов.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015 (тут і надалі Закон № 389-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч. 2 ст. 2 Закон № 389-VIII).

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (тут і надалі Закон № 3543, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. Закон № 3543, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 23 Закону № 3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Так, призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають, зокрема, наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів професійної (професійно-технічної) освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної (професійно-технічної) чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки;

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до довідки Посягвівського ліцею Бугринської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 33 від 03.05.2022, працює на посаді вчителя історії з тижневим навантаження 21 год (а. с. 10).

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин, позивач відповідно до ст. 23 Закон № 3543, не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що за приписами ч. 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (надалі - Закон № 2232-ХІІ) військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч. 10 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Згідно з ч. 11 ст. 38 Закону № 2232-ХІІ призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Відповідно до пункту 56 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 921 (тут і надалі Порядок № 921, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки організовують та ведуть військовий облік на відповідній території, здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у випадках, передбачених законодавством, організовують та забезпечують зберігання облікової документації призовників і військовозобов`язаних та персональних даних, які містяться в них та інше.

Додатком № 1 до Порядку № 921 встановлено Правила військового обліку призовників і військовозобов`язаних (надалі - Правила), пунктом 1 яких встановлено, що призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема:

- перебувати на військовому обліку за місцем проживання у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ), за місцем роботи (навчання) на підприємствах, в установах, організаціях, виконавчих органах сільських, селищних та міських рад, а також у разі тимчасового вибуття за межі України за місцем консульського обліку в дипломатичних установах України;

- не змінювати місце фактичного проживання (перебування) з моменту оголошення мобілізації, а у воєнний час не виїжджати з місця проживання без дозволу керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відповідних керівників СБУ або Служби зовнішньої розвідки;

- особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади

- подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право призовників на відстрочку від призову на строкову військову службу.

Системний аналіз вищенаведених правових норм, надає суду апеляційної інстанції підставу для висновку, що право позивача не бути призваним (не підлягати призову) на військову службу під час мобілізації кореспондує його обов`язок з дотриманням правил військового обліку.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем не надано доказів того, що ним подавалася інформація до Рівненського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України стосовно існування підстав, які б надавали йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, згідно до ст. 23 Закон № 3543, до прийняття наказу від 02.03.2022 № 50 про зарахування до особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу і на інші аспекти, які є самостійними підставами для відмови у задоволенні позову.

Так, право на судовий захист відображене і в частині першій статті 5 КАС, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС.

За приписами пункту 8 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову є складовою диспозитивності як одного із принципів адміністративного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).

Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення положень принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач, у розглядуваних спірних правовідносинах, визначив спосіб захисту свого права шляхом визнання незаконним рішення щодо призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 50 від 02.03.2022 (а. с. 56, який виданий на підставі розпорядження начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 24.02.2022 № 50/2/1-169т-Е, яке є чинним, доказів протилежного до матеріалів справи не подано), старшого солдата запасу ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини стрільцем 2-го відділення 2-го стрілецького взводу стрілецької роти.

Тобто, після видання цього наказу, виникли правовідносини щодо проходження військової служби, особливості якої визначаються Законом № 2232-ХІІ та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.

Натомість, цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби у зв`язку з визнанням незаконним рішення щодо призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивачем не надано доказів того, що ним подавалася інформація до Рівненського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України стосовно існування підстав, які б надавали йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, а тому правові підстави для визнання недійсним рішення щодо призову на військову службу під час мобілізації на особливий період відсутні.

Крім цього, оскільки наказ про зарахування ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2022 № 50 реалізовано, а тому обраний спосіб захисту позивачем не є належним та ефективним, так як не може привести до відновлення прав позивача, які він вважає порушеними, що свідчить про відсутність підстави для задоволення позову.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року у справі № 557/514/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш