Справа № 120/6198/23
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2023-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 серпня 2023 р. Справа № 120/6198/23

Суддя Вінницького окружного адміністративний суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови у переведенні на пенсію відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу".

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ним було дотримано усіх умов для призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу", зокрема наявний відповідний стаж державної служби, що не був зарахований органом Пенсійного фонду України.

Відповідачем було подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на те, що позивач оскаржує індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень - рішення головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії за віком від 24.11.2021 року, а не відмову головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у призначенні пенсії, відображену у листі від 28.03.2023 року. Відтак, позивачем пропущено строк звернення до суду.

Окрім того, відповідач скористався своїм правом на подання відзиву, у якому зазначив, що у позивача відсутній відповідний стаж державної служби. Серед іншого зазначає, що основним критерієм, за яким визначається віднесення тієї чи іншої посади до відповідної категорій посад державних службовців, який має право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.

Дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступне.

18.05.2018 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Надалі, 23.03.2023 року позивач звернувся до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу".

Відповідач листом від 28.03.2023 року повідомив про відсутність правових підстав для призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 889. Зокрема вказав на те, що до стажу державної служби неможливо врахувати періоди роботи з 18.10.1993 року по 03.07.1996 року, з 06.10.2001 року по 01.06.2009 року, з 26.12.2006 року по 01.07.2011 року та з 01.07.2011 року по 29.06.2016 року.

Не погоджуючись з таким рішенням територіального органу Пенсійного фонду позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначені принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також даний Закон регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбачені

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, визначені Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон № 889-VIII) .

Відповідно до статті 90 цього Закону, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно із п.п. 1 п. 2 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII, визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 16.12.93 року № 3723-XII, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII, передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993 року (далі - Закон № 3723-XII), на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача акцентував увагу на тому, що предметом оскарження є не відмова у призначенні пенсії, відображена у листі головного управління Пенсійного фонду України № 4919-5091/Б0-02/8-0200/23 від 28.03.2023 року, а рішення головного управління Пенсійного фонду України від 24.11.2021 року № 56 про відмову у призначенні пенсії за його зверненням від 18.11.2021 року.

Однак, суд наголошує, що позивач оскаржує відмову за його зверненням від 23.03.2023 року. Відтак, строк звернення до суду із цим позовом не пропущено.

Відповідно до матеріалів справи, вказану заяву розглянуто в порядку визначеному Законом України "Про звернення громадян".

Суд наголошує, що заява, подана позивачем про призначення пенсії, відповідає вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), оскільки зміст зазначеної заяви очевидно дає змогу оцінити намір заявника.

Відповідно до п. 1.8 Порядку № 22-1, особам, які одержують пенсію, призначену органами Пенсійного фонду за іншими законами, або допомогу, призначену органами соціального захисту населення, пенсія призначається з дати виникнення права на неї з урахуванням пункту 1.7 цього розділу.

Згідно з п. 1.7 Порядку № 22-1, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Відповідно до п. 4.1. Порядку № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Згідно з п. 4.3. Порядку № 22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Також, згідно з п. 5 Закону № 1058-IV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Тобто, підставою для повідомлення про відмову у призначенні пенсії може бути виключно рішення, прийняте з цього питання.

Розглядаючи заяву про призначення пенсії в порядку Закону України "Про звернення громадян", відповідач допустив надмірний формалізм, наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивача, як пенсіонера.

До того ж суд наголошує, що вказаний лист містить правову позицію суб`єкта владних повноважень щодо відсутності у суб`єкта звернення прав на реалізацію своїх законних інтересів.

Так, головним управлінням Пенсійного фонду України зазначено про те, що до стажу державної служби не можливо зарахувати періоди роботи з 18.10.1993 року по 03.07.1996 року, з 06.10.2001 року по 01.06.2009 року, з 26.12.2006 року 01.07.2011 року та з 01.07.2011 року по 29.06.2016 року.

З метою належного захисту позивача суду належить з`ясувати, чи зараховуються зазначені позивачем періоди до стажу роботи на посадах, які відносяться до категорії посад державної служби.

Відповідно до відомостей з трудової книжки позивача та архівної довідки Вінницького національного технічного університету, у період з 18.10.1993 року по 03.07.1996 року позивач працював на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи, з 06.10.2001 року по 01.06.2009 року працював викладачем підготовчих курсів Вінницького національного технічного університету.

Окрім того, з 26.12.2006 року по 01.07.2011 року працював начальником управління освіти Вінницької міської ради та з 02.07.1996 року та з 01.07.2011 року по 29.09.2016 року працював директором департаменту освіти міської ради.

Також встановлено, що у період з 02.07.1996 року по 15.12.2006 року займав посаду директора школи.

Статтею 46 Закону № 889-VIII визначені особливості стажу державної служби, зокрема у пункті 2 зазначено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посаді державної служби відповідно до цього Закону; час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 року № 229 (далі - Порядок № 229), стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України № 889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 889-VIII.

Так, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством (пункт 8 розділу XI "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 889-VIII.

Таким чином, слід керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року № 283 (далі - Порядок № 283).

Абзацом 16 пункту 3 Порядку № 283 встановлено, що до стажу державної служби включається зокрема стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах на посадах, визначених переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України від 13.12.1991 року № 1977-XII "Про наукову і науково-технічну діяльність" (далі - Закон № 1977-XII), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004 року № 257, незалежно від наявності перерв у роботі.

Статтею 24 Закону № 1977-XII держава встановлює для наукових (науково-педагогічних) працівників, які мають необхідний стаж наукової роботи, пенсії на рівні, що забезпечує престижність наукової праці та стимулює систематичне оновлення наукових кадрів.

Перелік посад науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів установлюється постановою Кабінету Міністра України від 14.06.2000 року № 963 "Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників".

Суд наголошує, що відповідно до цієї постанови, директор школи (його заступник), тобто керівник закладу середньої загальної освіти є педагогічним, а не науково-педагогічним працівником.

Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 22-1 Закону України від 13.12.1991 року № 1977-XII "Про наукову і науково-технічну діяльність" (далі - Закон № 1977-XII) посадами наукових працівників наукових установ та організацій (їх філіалів, відділень тощо) є: керівник (президент, генеральний директор, генеральний конструктор, директор, начальник); заступник керівника (віце-президент, заступники генерального директора, генерального конструктора, директора, начальника) з наукової роботи; керівник (завідувач) та заступники керівника (завідувача) наукового підрозділу (відділу, лабораторії, сектору, бюро, групи); науковий співробітник.

До наукових працівників належать також особи, які мають науковий ступінь і працюють за спеціальністю відповідно до групи спеціальностей галузі науки, з якої присуджено науковий ступінь. (ч. 2 ст. 22-1 Закону № 1977-XII)

Окрім того, статтею 22-3 Закону № 1977-XII передбачено, що до стажу наукової роботи серед іншого зараховується: час роботи на посадах наукових працівників, визначених статтею 22-1 цього Закону; час роботи на посадах науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів; час роботи осіб, які мають науковий ступінь, за спеціальністю відповідно до групи спеціальностей галузі науки, з якої присуджено науковий ступінь, з дня зайняття посади за цією спеціальністю.

Таким чином стаж роботи позивача на посаді викладача у ВНТУ (з 06.10.2001 року по 15.12.2006 року) підлягає зарахуванню до стажу державної служби.

Окрім того, приписами пункту 2 Порядку № 283 визначалося, що до стажу державної служби зараховується (служба), зокрема, робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених ст. 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Згідно записів у трудовій книжці позивач працював у Вінницькій міській раді на посадах начальника управління освіти міської ради та директора департаменту освіти міської ради з 26.12.2006 року по 29.09.2016 року.

Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 року у справі № 351/1792/17 зазначив, що після набрання чинності Законом № 889 положення законодавства в частині механізму обрахунку стажу державної служби не змінилися. Відповідно до статті 46 Закону № 889 та пункту 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 року № 229, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування" зараховується до стажу державної служби.

Таким чином, період роботи позивача з 26.12.2006 року по 29.09.2016 року у Вінницькій міській раді підлягає зарахуванню.

Окремо суд наголошує, що відмова у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 року у справі № 2а-204/12 ).

Чинне законодавство не наділяє суб`єкта владних повноважень приймати акти індивідуальної дії у формі листів, в іншому випадку направлення листа кваліфікується як протиправна бездіяльність щодо неприйняття рішення про призначення пенсії чи про відмову.

Суд наголошує, що відповідач у разі недостатності або неналежного оформлення документів, доданих до заяви про призначення пенсії, наділений повноваженням письмово повідомити заявника про те, які документи необхідно подати додатково, або вимагати дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством.

Таким чином, головним управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області належним чином не розглянуло заяву позивача, а тому суд дійшов висновку, що відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом №1058-ІV та Порядком № 22-1, що свідчить про допущення відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності стосовно розгляду поданої позивачем заяви.

Подібні правові висновки відображені у постанов Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 748/696/17.

Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту прав позивача, суд, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області щодо не прийняття рішення за результатами розгляду заяви від 23.03.2023 року, а також зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву із прийняттям відповідного рішення з урахуванням висновків суду.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати розподіляються відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не прийняття рішення за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.03.2023 року.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.03.2023 року із прийняттям відповідного рішення з урахуванням рішення суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович