Справа № 280/4017/23
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2023 року Справа № 280/4017/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора,

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 640/23690/19 про поновлення позивача на роботі за період з 15.07.2021 по 31.05.2023 (включно) в сумі 917 349,40 грн, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 640/23690/19 його поновлено на посаді, рівнозначній посаді старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 12.11.2019, а також допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення з відповідача середнього заробітку. За результатами апеляційної скарги органу прокуратури постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 змінено рішення суду першої інстанції в частині посади, на якій поновлено позивача, а саме на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України; в іншій частині рішення суду від 14.07.2021 залишено без змін. Попри винесення судом рішення, яке передбачає негайне виконання, відповідач протиправно несвоєчасно поновив позивача на роботі, тобто не виконав рішення суду у цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» позивач просить суд стягнути середній заробіток в розмірі 917 349,40 грн за період затримки виконання рішення, а саме з 15.07.2021 по 31.05.2023. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 14.06.2023 суд відкрив провадження у справі, призначив її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін; зобов`язав Офіс Генерального прокурора надати до суду довідку про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за останні два місяці роботи, із зазначенням середньоденного заробітку.

07.07.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№28806), в якому представник відповідача зазначає, що процес поновлення на роботі здійснюється за наявності волевиявлення особи, тобто необхідною умовою є заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. Представник наголошує, що Офіс Генерального прокурора фактично не мав об`єктивної можливості поновити ОСОБА_1 на посаді в Офісі Генерального прокурора з 12.11.2019, оскільки це призвело б до неузгодженості в оплаті праці, враховуючи, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур. Водночас після зміни Шостим апеляційним адміністративним судом резолютивної частини в частині посади, на якій поновлено позивача, останнім не вживались будь-які дії, спрямовані на добровільне виконання судового рішення. Офіс Генерального прокурора направив лист ОСОБА_1 з проханням прибути задля вирішення питання щодо виконання рішень суду, проте позивачем був направлений лист щодо неможливості поновлення його на роботі в органах прокуратури у зв`язку з працевлаштуванням. На виконання судових рішень, ухвалений у справі № 640/23690/19 наказом Генерального прокурора від 17.05.2023 скасовано наказ від 04.11.2019 про звільнення з посади та поновлено ОСОБА_1 на посаді. Також зазначає, що затримка з виконання рішень суду зумовлена тим, що станом на 19.10.2021 позивач здійснював адвокатську діяльність. Представник відповідача не погоджується з визначенням позивачем періоду затримки виконання рішень суду, вважає вірним наступний: з 20.10.2021 (наступний день після прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду про поновлення в Генеральній прокуратурі України) по 16.05.2023 (останній день перед поновленням на посаді), що становить 407 робочих днів. З огляду на викладене, вважає, що з боку Офісу Генерального прокурора не вбачається порушень вимог статті 236 КЗпП України, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, висловлює заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

17.07.2023 до суду надійшла відповідь на відзив (вх.№30408), в якій позивач зазначає, що законодавством прямо передбачений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Зауважує, що наявність у позивача станом на 19.10.2021 права на зайняття адвокатською діяльністю не може слугувати перепоною до виконання рішення суду та поновлення його на посаді з огляду на законодавчо встановлену можливість подати заяву про зупинення адвокатської діяльності триденний строк з дня виникнення обставин несумісності. Зважає, що зазначене відповідачем застосування зменшення розміру суми середнього заробітку у зв`язку із затримкою виконання судового рішення не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Ухвалою від 08.08.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання представника Офісу Генерального прокурора про розгляд справи № 280/4017/23 за правилами загального позовного провадження.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Наказом Генерального прокурора України від 04.11.2019 № 1331ц на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 звільнено з посади старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України (а.с.18).

З даних Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 640/23690/19:

визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1331ц від 04.11.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 11.11.2019;

поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 12.11.2019;

ухвалено стягнути з Офісу Генерального прокурора (, адреса: вулиця Різницька, будинок 13/15, місто Київ, 01011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.11.2019 по 14.07.2021 в сумі 790 360,95 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 12.11.2019 та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 40 525,43 грн допущено до негайного виконання (а.с.110-114).

20.07.2021 позивач звернувся до Генерального прокурора із заявою про допущення виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 640/23690/19, а також з проханням повідомити посаду та дату, з якої можливо приступити до виконання службових обов`язків (а.с.73).

Листом Офісу Генерального прокурора від 15.09.2021 № 07-1436-21 позивачу повідомлено, що питання поновлення ОСОБА_1 на посаді перебуває на розгляді у керівництва Офісу. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 передбачено попереднє повідомлення органом Казначейства про здійснення безспірного списання коштів з його рахунків, однак вказане повідомлення до Офісу не надходило. Поінформовано, що на вказане рішення суду Офісом Генерального прокурора подано апеляційну скаргу (а.с.20).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 у справі № 640/23690/19 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 змінено в мотивувальній частині, а саме викладено абзац 3 резолютивної частини в наступній редакції: « 3. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 12.11.2019.». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 залишено без змін (а.с.115-117).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі № 640/23690/19 (адміністративне провадження № К/9901/42764/21) касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 в частині залишеній без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 залишено без змін (а.с.118-121).

Надалі Офіс Генерального прокурора направив на адресу позивача лист від 13.04.2023 № 07/1/1-657вих-23, в якому просить прибути ОСОБА_1 до Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора з метою вирішення питання щодо виконання постанови Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 640/23690/19. Вказаний лист повернувся на адресу відправника у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с.76-78).

Натомість позивач ознайомився з вказаним листом та 24.04.2023 направив до Офісу Генерального прокурора заяву, в якій повідомив, що на теперішній час він є власником юридичної особи, що не дає можливості бути поновленим на роботі відповідно до судових рішень, оскільки такі дії суперечать Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про запобігання корупції». Водночас підтверджує бажання бути поновленим на роботі в органах прокуратури, у зв`язку з чим розпочав процедуру ліквідації підприємства, власником якого він є (а.с.79-80).

Наказом Генерального прокурора від 17.05.2023 № 594ц скасовано наказ Генерального прокурора від 04.11.2019 № 133ц про звільнення ОСОБА_1 та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 12.11.2019. Підставо зазначено: заява ОСОБА_1 , рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021, постанова Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 640/23690/19. Із зазначеним наказом позивач ознайомлений 01.06.2023 (а.с.19).

29.05.2023 ОСОБА_1 направив заяву до Генерального прокурора, в якій просив звільнити його із займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням у зв`язку з переїздом на проживання до іншої місцевості (а.с.83).

Наказом Генерального прокурора від 30.05.2023 № 670ц у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру») звільнено ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури з 01.06.2023 (а.с.84).

Вважаючи, що відповідач затримав виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 640/23690/19 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із частинами першою-третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавством передбачений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

У постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18.

В контексті викладеного, суд вважає безпідставними доводи представника Офісу Генерального прокурора про неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду.

Щодо доводів відповідача про неможливість виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді на підставі рішення суду у зв`язку з наявністю у Єдиному реєстрі адвокатів України інформації стосовно нього як особи, яка отримала свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю суд зазначає наступне.

Статтею 7 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено вимоги щодо несумісності діяльності адвоката, серед яких робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України від 14.10.2014 № 1700-VII «Про запобігання корупції». Відповідно до частини другої цієї статті, у разі виникнення обставин несумісності, встановлених частиною першою цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.

Отже, посада прокуратура є несумісною із діяльністю адвоката, при цьому у разі виникнення обставин несумісності, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає заяву про зупинення адвокатської діяльності.

Суд зазначає, що обставиною несумісності, виникнення якої обумовлює обов`язок адвоката зупинити адвокатську діяльність, у контексті спірних правовідносин є видання відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді.

У спірному випадку обставини несумісності не настали з огляду на невиконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на посаді. Питання несумісності посад може бути вирішене після поновлення позивача на посаді та у разі неподання ним заяви про звільнення із посади, яку він обіймав на той час.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 24.09.2021 у справі № 640/755/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20.

Суд акцентує увагу, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, за виключенням непереборних. Чинне законодавство не містить застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він перебуває на іншій службі або провадить адвокатську діяльність.

Як вже зазначалось судом, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Наведене корелюється з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.10.2020 у справі № 480/69/19.

Тобто, наявність вини роботодавця у затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі не є необхідною умовою для задоволення заявлених вимог, оскільки наявність цієї вини випливає безпосередньо із норм Конституції України, згідно з якими судові рішення, які набрали законної сили належить виконувати обов`язково.

Відтак суд вважає необґрунтованим та безпідставним посилання представника відповідача в спростування підстав позову з огляду на відсутність вини Офісу Генеральної прокуратури в затримці виконання судового рішення та у невиданні наказу про поновлення позивача на посаді прокурора.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 640/23690/19 поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 12.11.2019. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 у справі № 640/23690/19 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 змінено в мотивувальній частині шляхом викладення 3 резолютивної частини в наступній редакції: « 3. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 12.11.2019.». В іншій частині суд апеляційної інстанції залишив рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 без змін.

17.05.2023 Генеральний прокурор видав наказ № 594ц, за змістом якого наказ Генерального прокурора від 04.11.2019 № 133ц про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та поновлено ОСОБА_1 на такій самій посаді з 12.11.2019.

Враховуючи те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 640/23690/19 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідач був зобов`язаний виконати негайно, проте виконав його лише 17.05.2023, суд стверджує про наявність в цій справі затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді.

Разом з тим, суд підкреслює, що незгода Офісу Генерального прокурора із рішенням суду першої інстанції у справі № 640/23690/19 та подальше його оскарження в апеляційному порядку не є підставою для невиконання цього рішення, яке в силу імперативних приписів частини восьмої статті 235 КЗпП України і пункту 3 частини першої статті 371 КАС України підлягає негайному виконанню в частині поновлення працівника на роботі/посаді. У цьому аспекті варто зауважити, що у разі, якщо таке судове рішення буде скасоване в означеній частині в апеляційному чи касаційному порядку, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідною заявою в порядку статті 361 КАС України про його перегляд за нововиявленими обставинами, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи представника відповідача в цій частині.

Так само суд не погоджується з твердженнями представника відповідача щодо застосування у спірних відносинах положення пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, яким було визначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Суд зауважує, що викладені у вказаному пункті роз`яснення зроблені з урахуванням вимог частини третьої статті 117 КЗпП України, яку було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20.12.2005 № 3248-IV.

Таким чином, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законом не передбачено будь-яких правових підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Висновки аналогічного змісту наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 (провадження №11-134ас18).

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до вимог статті 236 КЗпП України на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 640/23690/19 про поновлення його на посаді.

Визначаючи період затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді, суд виходить з того, що його слід рахувати з наступного дня після постановлення такого рішення до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.

Оскільки рішення про поновлення позивача ухвалене судом 14.07.2021, а наказ про поновлення його на роботі виданий роботодавцем 17.05.2023, відтак період затримки виконання судового рішення починається 15.07.2021 та закінчується 16.05.2023 (включно). Суд звертає увагу позивача, що період затримки виконання рішення суду закінчується саме днем видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, а не днем ознайомлення з таким наказом, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» (від 12.08.2020 № 3501-06/219, 12.08.2021 № 47-03/520), а щодо 2023 року враховуючи положення Закону України від 15.03.2022 № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» суд встановив, що кількість робочих днів за період з 15.07.2021 по 16.05.2023 (включно) становить 465 днів (2021 рік: липень 12 днів; серпень 21 день; вересень 22 дні; жовтень 20 днів; листопад 22 дні; грудень 22 дні; 2022 рік: січень 19 днів, лютий 20 днів, березень 22 дні, травень 20 днів, квітень 20 днів, червень 20 днів, липень 21 день, серпень - 22 дні, вересень - 22 дні, жовтень - 20 днів, листопад - 22 дні, грудень 21 день; 2023 рік: січень 22 дні; лютий 20 днів; березень 23 дні; квітень 20 днів; травень 12 днів).

Суд звертає увагу, що спосіб відновлення порушеного права в адміністративному судочинстві має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що у спірних правовідносинах наявна протиправна бездіяльність відповідача, що згідно з приписами діючого законодавства є підставою для стягнення з нього на користь позивач середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особипідприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом восьмим Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 28.06.2023 № 21-285зп середньоденна заробітна плата позивача становить 1895,35 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку позивача за час затримки виконання судового рішення про поновлення його на роботі за період з 15.07.2021 до 16.05.2023 (включно) становить 881 337,75 грн (465 робочих днів х 1895,35 грн) та належить стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь позивача.

Згідно з абзацом 5 пункту 6 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

При розв`язанні розглядуваного спору суд також зважає на практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (заява № 44277/98) Суд, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Крім того, у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» (заява № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю "майно" саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Водночас суд бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

За приписами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Крім того, позивачем у позовній заяві заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Вирішуючи заявлене клопотання, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За приписами частини третьої статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз змісту вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 18.01.2022 у справі № 915/1473/20, від 18.01.2022 у справі № 910/2679/21, від 12.01.2022 у справі № 918/548/21.

В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано:

- договір про надання правової допомоги від 09.06.2023, укладений між позивачем та адвокатом, Гороховцем Миколою Олексійовичем;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1127998 від 12.06.2023;

- акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 12.06.2023;

- рахунок № 1 від 12.06.2023 на 5 000,00 грн;

- квитанція до прибуткового касового ордера № 1 від 12.06.2023 на 5 000,00 грн.

Судом враховується висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 23.12.2021 у справі №755/7943/20-ц про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Відповідно до викладеного у постанові висновку цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

Вирішуючи питання про присудження правової допомоги у визначеному позивачем та його адвокатом розмірі, суд бере до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, в якій зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. В постанові від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19 Верховний Суд дійшов висновку, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони з підстав недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, суд, ураховуючи принцип диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В контексті викладеного, суд наголошує, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Так, представником відповідача у відзиві на позовну заяву зазначено, що враховуючи фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, виплата витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, витраченим часом, обсягом наданих послуг та виконаних робіт.

Таким чином, зважаючи на предмет спору, кількість та об`єм наданих адвокатом послуг, заперечення представника відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню до 3 000,00 грн.

За таких обставин, відповідно до вимог статті 139 КАС України, судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом також встановлено, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду вказаної категорії справ, тому помилково сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн не може бути стягнутий з відповідача.

За приписами пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 7 вказаного Закону у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (частина п`ята статті 7 Закону № 3674-VI).

Відтак, питання про повернення помилково сплаченого судового збору у розмірі 1 073,60 грн може бути вирішено за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону № 3674-VI.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2021 у справі № 640/23690/19 за період з 15.07.2021 до 16.05.2023 у розмірі 881 337,75 грн (вісімсот вісімдесят одна тисяча триста тридцять сім гривень 75 копійок), з яких утримати податки та інші обов`язкові платежі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач Офіс Генерального прокурора, місцезнаходження: вул.Різницька, 13/15, м. Київ, 01011; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 25.08.2023.

Суддя К.В.Мінаєва