Справа № 460/27734/22
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2023-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/27734/22 пров. № А/857/18657/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року, прийняте суддею Гресько О.Р. у місті Рівному у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі В/Ч, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01 січня 2003 по 01 січня 2008; зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» за період з 01 січня 2003 по 01 січня 2008; зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу премію у відсотках визначених у наказах командира Військової частини НОМЕР_1 за період з 01 січня 2003 по 01 січня 2008, з урахуванням вже виплачених сум; зобов`язання відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 по 1 січня 2008; зобов`язання відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та інших виплат.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 позов задоволено.

Суд виходив з того, що із відомостей про нарахування грошового забезпечення підтверджуються обставини не нарахування та невиплати надбавки, передбаченої пунктом 1 Указу №173/2002 за період з 01 січня 2003 по 01 січня 2008.

Внаслідок невиконання вимог Указу №173/2002 відповідачем зменшено розмір сум премії, яка обраховувалася у відсотках відповідно до розміру грошового забезпечення.

Суд визнав доведеними та підтвердженими обставини протиправної бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення та надбавки за вислугу років, передбаченої Указом №173/2002 у період з 01 січня 2003 по 01 січня 2008, що призвело до зменшення суми премії та сукупно усього грошового забезпечення, передбаченого законодавством, у зв`язку з чим вбачаються підстави для задоволення пов`язаної із цим частини позовних вимог.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до вимог Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 № 44 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначив, що надбавки до грошового забезпечення та премія є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, компенсація втрати частини доходів, як основні державні гарантії щодо оплати праці військовослужбовців підлягають обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Суд зазначив, що нарахування та виплата надбавки до грошового забезпечення, премії та компенсація втрати частини доходів позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували пасивну форму поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним тих дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього обов`язків, а саме Військовою частини НОМЕР_1 , та Військовою частиною НОМЕР_2 , оскільки судом в порушення вимог ст.204, 210,211,217,219 КАС України не було відповідним чином здійснено дослідження обсягу та характеру доказів у справі, що могли бути подані безпосередньо в судове засідання.

Правовою підставою виплати 100% від посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років були: Указ Президента України № 925 від 04.10.1996, Указ Президента України № 568 від 26.07.2001 (цілком таємно), Указ Президента України № 1138 від 02.10.2003 (цілком таємно) та Указ Президента України № 173/2002 від 23 лютого 2002, які судом досліджені не були.

Спірні ж правовідносини, які склались у цій справі виникли у сфері оплати праці і стосуються виплати 100 відсотків надбавки грошового забезпечення, надбавки за вислугу років та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Положення Закону №2050-111 та Порядку № 159 право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не ставлять у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку.

Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в позові.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2013 №8РСС старшого солдата ОСОБА_1 , діловода відділення особового складу та стройового штабу, звільнено з військової служби у відставку за пунктом «в» (за віком) відповідно до частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2013 №62, ОСОБА_1 з 28.03.2013 виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

22.08.2022 позивач звернулася до Військової частини НОМЕР_1 з запитом на отримання публічної інформації, у якому просила надати довідки про її грошове забезпечення за період з 01.01.1999 по 15.04.2008 із зазначенням сум основних та податкових видів по кожному з складових окремо, індексації та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць (в т.ч. зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інше), грошової допомоги при звільненні.

На вказаний запит Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 30.08.2022 №333/ВС та додано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2013 роки, з аналізу яких позивачем встановлено порушення порядку зарахування грошового забезпечення, зокрема відповідачем не виконувались вимоги пункту 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», яким установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 1 січня 2003. При цьому, на виконання пункту 3 Указу №173/2002 Військовою частиною НОМЕР_1 з 1 січня 2003 було припинено виплату надбавки у розмірі 40% посадового окладу, зазначене свідчить, що Указ №173/2002 розповсюджувався на військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 .

З наявних в матеріалах справи витягів з карток особового рахунку ОСОБА_1 встановлено, що надбавка 100% грошового забезпечення виплачувалася позивачу починаючи з січня 2001 по грудень 2007 .

З вересня 1999 по 01 січня 2003 позивачу також виплачувалася надбавка 40% посадового окладу, встановлена Указом Президента України від 14 липня 1999 №847 «Про додаткові заходи щодо впорядкування грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України (далі Указ №847). У подальшому Указ №847 іншим Указом №173/2002 (пункт 3) визнано таким, що втратив чинність у частині, що стосується військовослужбовців Військово-Морських Сил - з 01 липня 2002, інших військовослужбовців з 01 січня 2003.

Разом з тим пунктом 1 Указу №173/2002 була установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 1 січня 2003, та яка у Військовій частині НОМЕР_1 до зазначеного нормативно-правового акту не виплачувалась.

Однак, на виконання пункту 3 Указу №173/2002 Військовою частиною НОМЕР_1 з 1 січня 2003 було припинено виплату надбавки у розмірі 40% посадового окладу, зазначене свідчить, що Указ №173/2002 розповсюджувався на військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 , однак відповідачем не було виконано пункт 1 Указу №173/2002.

У зв`язку з упорядкуванням з 1 січня 2008 грошового забезпечення військовослужбовців Указом Президента України від 18 грудня 2007 № 1234/2007 «Про внесення зміни до Указу Президента України від 14 квітня 1999 № 379 та визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України» визнано таким, що втратив чинність Указ Президента України від 23 лютого 2002 №173 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» та інші Укази з цього питання.

Зазначені факти не виплати надбавки 100 % грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) за період з 1 січня 2003 по 1 січня 2008 підтверджуються витягами з карток особових рахунків, які знаходяться у матеріалах справи.

Крім того, наслідками невиконання вимог Указу № 173/2002 стало зменшення суми премії, яка обраховувалася у відсотках відповідно до розміру грошового забезпечення. Так, відповідно до вимог пункту 34.5 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 75 від 05.03.2001, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 березня 2001 за № 251/5442 (чинний на момент спірних правовідносин), виплата премії здійснюється щомісяця за минулий місяць під час виплати грошового забезпечення за поточний місяць у межах фонду преміювання за розрахунковий період (за місяць - 33,3 відсотка фонду грошового забезпечення, за квартал - 100 відсотків). Розмір премій визначається наказом командира військової частини (командирам військової частини - наказами вищих командирів/начальників).

Отже, невиконання Військовою частиною НОМЕР_1 вимог Указу № 173/2002 вплинуло на розмір виплаченої премії, та в цілому на розмір отриманого грошового забезпечення позивача за період з 1 січня 2003 по 1 січня 2008.

Грошове забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України на той час виплачувалося відповідно Указу Президента України від 4 жовтня 1996 № 925 «Про грошове забезпечення військовослужбовців та умови оплати праці працівників Служби безпеки України» (даті - Указ №925) в який Указом Президента України від 31 липня 2000 № 939/2000 «Про внесення змін до Указу Президента України від 4 жовтня 1996 №925» було внесені зміни до статті 3 Указу №925, зокрема, абзац третій викладено в такій редакції: «військовослужбовцям Служби безпеки України - у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), а працівникам - у розмірі 100 відсотків посадових окладів». Виплати надбавок відповідно до цього Указу здійснювати, починаючи з 1 липня 2000, за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на 2000 на утримання Служби безпеки України.

З 1 липня 2000 визначена Указом № 925 надбавка не виплачувалась, відповідно Указу №925 на військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 не розповсюджувався.

Крім того, Указом Президента України від 20 серпня 1993 № 346/93 «Про порядок підготовки і внесення актів Президента України» затверджено Положення про порядок підготовки і внесення проектів указів і розпоряджень Президента України (далі Положення), яке було чинне під час спірних правовідносин.

Відповідно до абзацу другого та третього пункту 3 Положення проекти актів Президента України мають бути якісними, погодженими з відповідними органами, установами та організаціями, а також відповідати чинному законодавству України.

Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади України проекти актів Президента України з питань економічної реформи та соціального захисту населення подають до Адміністрації Президента України через Кабінет Міністрів України.

Абзацом четвертим пункту 5 Положення визначено, що не допускається внесення проектів актів Президента України з питань розроблення і реалізації державної політики у визначеній сфері діяльності без погодження з відповідним міністром або керівником іншого центрального органу виконавчої влади.

Отже, проект Указу № 173/2002 був погоджений Міністерством оборони України та для військовослужбовців, які проходять військову службу у підрозділах розвідки Міністерства оборони України, у пункті 1 Указу № 173/2002 не встановлено обмеження для його застосування.

У зв`язку із зазначеним Указ № 173/2002 розповсюджувався на військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 у тому числі і на позивача, та не виконувався відповідачем.

Щодо покликання апелянта на Укази Президента України № 568/2001 від 26.07.2001 (цілком таємно) та № 1138/2003 від 02.10.2003 (цілком таємно), то питання соціального забезпечення військовослужбовців, у тому числі і військовослужбовців розвідувальних органів урегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким до соціального забезпечення віднесено грошове забезпечення (стаття 9 Закону в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин).

Закон України «Про державну таємницю» (надалі - Закон № 3855-ХІІ) регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України.

Частиною третьою статті 8 Закону № 3855-ХІІ, забороняється віднесення до державної таємниці будь-яких відомостей, якщо цим будуть звужуватися зміст і обсяг конституційних прав та свобод людини і громадянина, завдаватиметься шкода здоров`ю та безпеці населення.

Частина четверта статті 8 Закону № 3855-ХІІ визначає, яка інформація не відноситься до державної таємниці, відповідно до абзацу четвертого не відноситься до державної таємниці інформація про стан здоров`я населення, його життєвий рівень, включаючи харчування, одяг, житло, медичне питання соціального забезпечення військовослужбовців, у тому числі і військовослужбовців розвідувальних органів урегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким до соціального забезпечення віднесено грошове забезпечення (стаття 9 Закону в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин).

Закон України «Про державну таємницю» (далі - Закон № 3855-ХІІ) регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України.

Частиною третьою статті 8 Закону № 3855-ХІІ забороняється віднесення до державної таємниці будь-яких відомостей, якщо цим будуть звужуватися зміст і обсяг конституційних прав та свобод людини і громадянина, завдаватиметься шкода здоров`ю та безпеці населення.

Частина четверта статті 8 Закону № 3855-ХІІ визначає, яка інформація не відноситься до державної таємниці, відповідно до абзацу четвертого не відноситься до державної таємниці інформація про стан здоров`я населення, його життєвий рівень, включаючи харчування, одяг, житло, медичне обслуговування та соціальне забезпечення, а також про соціально-демографічні показники, стан правопорядку, освіти і культури населення.

У зв`язку із зазначеним, не якими нормативно-правовими актами з обмеженим доступом не можуть регулюватись правовідносини соціального захисту військовослужбовців у тому числі грошового забезпечення, отже зазначені відповідачем нормативно-правові акти не стосуються цієї справи.

Щодо компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 1 Закону України від 19 жовтня 2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

У статті 3 Закону № 2050-ІІІ зазначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 №9- рп/2013 зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації страти частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Зазначені висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 № 21-2003а16 та у постанові Верховного Суду від 22 червня 2018 № 810/1092/17.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення та надбавки за вислугу років, передбаченої Указом №173/2002 у період з 01 січня 2003 по 01 січня 2008, що призвело до зменшення суми премії та сукупно усього грошового забезпечення, передбаченого законодавством.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до вимог Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 № 44 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, апеляційний суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44).

Згідно з пунктом 1 Порядку №44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Відтак, враховуючи наведене вище, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що нарахування та виплата надбавки до грошового забезпечення, премії та компенсація втрати частини доходів позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі №460/27734/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар