Справа № 140/8633/23
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2023-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року ЛуцькСправа № 140/8633/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі відповідач, УДМС) про визнання протиправним та скасування рішення від 02.02.2023 №0701.3.1-520/0701.1.2-23 про відмову у обміні паспорта зразка колишнього СРСР на паспорт громадянина України;

зобов`язання вилучити з облікових даних інформацію про громадянство російської федерації та здійснити обмін паспорта зразка колишнього СРСР на паспорт громадянина України.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Бодячів Ківерцівського району Волинської області в сім`ї українців та з того часу проживала на території України. Після реєстрації шлюбу 02.01.1980 їй було видано паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , у якому національність зазначено «українка». З 16.05.1975 по 20.05.1981 працювала в установах на території України у Волинській області, після чого вимушена була поїхати у російську федерацію на роботу, де зареєструвала своє місце проживання в поселенні Полярний Магаданської області і в період з 25.07.1981 по 27.07.1994 проживала та працювала у Полярному торговому відділенні.

В 1994 році позивач повернулась в Україну та 12.09.1994 придбала квартиру АДРЕСА_1 , де з 06.09.1995 зареєструвала своє місце проживання і в якій проживає по даний час.

Позивач вказує, що 25.10.2002, маючи намір замінити паспорт СРСР на паспорт громадянина України, звернулась у міграційну службу, де їй з невідомих причин видали тимчасову посвідку на постійне проживання, у якій вказано належність до громадянства російської федерації. При цьому, проживаючи на території російської федерації, вона російського громадянства не набувала, паспорт радянського зразка на російський паспорт не обмінювала.

Звернувшись до відповідача з метою отримання паспорта громадянина України, відповідач повідомив, що набуття позивачем громадянства України можливе за територіальним походженням, враховуючи факт народження на території України, і для цього їй необхідно подати документ про відсутність судимості на території громадянської належності та зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Позивач зазначає, що не може виконати вимоги відповідача про припинення іноземного громадянства, оскільки не була і не є громадянкою росії. Водночас стверджує, що неодноразово брала участь у виборах, що можливо лише за наявності українського громадянства, хоча даний факт підтвердити не може з огляду на закриття списків виборців на час дії воєнного стану.

З врахуванням вищевикладеного, позивач вважає, що УДМС протиправно відмовило їй у обміні паспорта зразка СРСР на паспорт громадянина України, з огляду на що просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 08.05.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.23).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а.с.27-29) відповідач позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що в силу вимог чинного законодавства України обмін паспортів колишнього СРСР на паспорти України розпочався у травні 1995 року. Остаточно дія паспортів громадян колишнього СРСР вичерпалась з 01.01.2005.

За обліковими даними УДМС ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться як громадянка російської федерації, яка прибула на територію України 05.09.1995. Відповідно до паспорту громадянина СРСР серії НОМЕР_1 позивач зареєстрована з 05.09.1995 за адресою: АДРЕСА_2 .

17.06.2004 позивач звернулась до ВГІРФО Луцького МВ УМВС із заявою про отримання посвідки на постійне місце проживання в Україні та з 02.07.2004 вона документована УДМС посвідкою на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

Враховуючи викладене, відповідач вважає, що його дії повністю відповідають вимогам законодавства.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.01.1980 відділом внутрішніх справ Ківерцівського райвиконкому Волинської області був виданий паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 (а.с.5-6), згідно з даними якого позивач в період з 25.07.1981 по 27.07.1994 була зареєстрована та проживала, що нею не заперечується, в поселенні Полярний Магаданської області російської федерації.

02.07.2004 позивачу видано тимчасову посвідку на постійне місце проживання в Україні відповідно до Закону України «Про імміграцію» (а.с.8).

Позивач двічі зверталась до УДМС щодо оформлення паспорта громадянина України, на які відповідачем надані відповіді від 20.10.2022 та від 02.02.2023 про необхідність подання відповідного переліку документів для набуття громадянства України (а.с.19-20).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначаються Законом України від 18 січня 2001 року №2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон №2235-III).

Громадянами України відповідно до статті 3 Закону №2235-ІІІ є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Підстави набуття громадянства України містяться у статті 6 Закону №2235-III, відповідно до пунктів 1, 2 частини першої якої громадянство України набувається за народженням та за територіальним походженням.

27 березня 2001 року Президентом України видано Указ №215, яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (зі змінами) далі - Порядок №215), який відповідно до Закону №2235-III визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до пункту 14 Порядку №215 для оформлення належності до громадянства України відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону особа подає такі документи:

а) заяву про оформлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР із внесеним написом «громадянин України», а якщо паспорт громадянина колишнього СРСР був утрачений, пошкоджений тощо, - довідку територіального підрозділу Державної міграційної служби України про перевірку за заявою такої особи на підставі інших документів факту внесення органом внутрішніх справ України напису «громадянин України».

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства про громадянство України, слід дійти висновку, що особи (громадяни колишнього СРСР), які не проживали на території України станом на 24 серпня 1991 року, проте повернулись в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року та яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України» є громадянами України.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 (зі її твердженням) повернулась в Україну в 1994 році, проте не звернулась в органи внутрішніх справ України із заявою про внесення до її паспорта громадянина СРСР напису «громадянин України».

За зверненням до ВГІРФО Луцького МВ УМВС України у Волинській області позивачу видано тимчасову посвідку на постійне проживання від 02.07.2004, у якій зазначено, що остання прибула в Україну 06.09.1995 з росії та є громадянкою російської федерації (а.с.8).

Тобто, з 2004 року позивач має право на постійне проживання в Україні як громадянин іншої держави.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що вона у 2002 році зверталась із заявою про обмін паспорта (форма №1), проте з незрозумілих причин їй було видано тимчасову посвідку на постійне проживання, з огляду на те.

Так, додана до позовної заява позивача (форма №1) не містить відмітки відповідного органу про її реєстрацію (а.с.17).

Разом з тим, до матеріалів справи відповідачем долучено особову справу ОСОБА_1 про залишення на постійне проживання, у якій міститься особиста заява позивача від 17.06.2004 про видачу виду на проживання, де зазначено її громадянство російської федерації (а.с.31-43). До заяви також долучені інші документи, необхідні для оформлення посвідки на постійне проживання.

Отже, ОСОБА_1 при зверненні до міграційної служби власноруч засвідчила факт своєї приналежності до громадянства російської федерації, а її твердження про не набуття вказаного громадянства не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Суд зазначає, що на даний час правовий статус позивача врегулюваний нормами Закону України від 7 червня 2001 року №2491-III «Про імміграцію» (далі Закон №2491-III) та Закону України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон №3773-VI).

Зокрема, в силу вимог пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону №2491-III вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну:

іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, позивач вважається такою, що отримала як іноземець дозвіл на імміграцію в Україну, з огляду на що їй видано посвідку на постійне проживання в Україні, а тому для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням остання вправі звернутись до територіального підрозділу Державної міграційної служби України із заявою та документами в порядку, визначеному статтею 8 Закону №2235-III та пунктом 24 Порядку №215.

За встановлених обставин у даній справі суд зазначає, що позивач не підтвердила свою належність до громадянства України відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 3 Закону №2235-III, відтак наявний у неї паспорт громадянина СРСР не підлягає обміну на паспорт громадянина України.

На неодноразові звернення позивача відповідач правомірно зазначив про необхідність подання відповідного переліку документів для набуття громадянства України.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість і безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та, як наслідок, відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій