Справа № 120/18346/21-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/18346/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Маслоїд О.С.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

21 серпня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради Вінницької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до Жмеринської міської ради, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Жмеринської міської ради щодо не розгляду клопотання від 08.10.2021 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок та передання у власність земельної ділянки;

- зобов`язати Жмеринську міську раду розглянути клопотання від 08.10.2021 року на першій черговій сесії та прийняти рішення, яким затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства комунальної форми власності площею 2,0 га, кадастровий номер :02:001:0227, яка розташована на території Жмеринської міської територіальної громади Жмеринського р-ну Вінницької обл. та передати вказану земельну ділянку у власність.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року позов задоволено частково.

А саме, суд визнав протиправною бездіяльність Жмеринської міської ради щодо не розгляду клопотання ОСОБА_1 від 08.10.2021 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок та передання у власність земельної ділянки та зобов`язав Жмеринську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 08.10.2021 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га комунальної власності кадастровий номер :02:001:0227 на території Жмеринської міської територіальної громади Вінницької області, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.

Судом стягнуто з Жмеринської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 454 грн. 00 коп..

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо відшкодування витрат на професійну правову допомогу, як такі, що не є підтвердженні достатніми та належними доказами.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та прийняти нову постанову про задоволення вимог в повному обсязі..

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Позивач вважає, що зобов`язання відповідача повторно розглянути її звернення не є належним способом відновлення її порушених прав, оскільки не виключає подальші протиправні рішення суб`єкта владних повноважень. Також позивач відзначає про помилковість висновків суду першої інстанції в частині відмови в стягненні витрат на правову допомогу, як таких, що грунтуються на неповному дослідженні наданих доказів в підтвердження вказаних витрат.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, 11.10.2021 року за вх. № О-1380/2 позивач звернулась до відповідача з клопотанням про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га комунальної власності кадастровий номер :02:001:0227 на території Жмеринської міської територіальної громади Вінницької області та передачі вказаної земельної ділянки у власність.

До клопотання позивачем було надано оригінал технічної документації із землеустрою та копію витягу з ДЗК про земельну ділянку.

01.12.2021 року на розгляд 16 сесії 8 скликання Жмеринської міської ради винесений проект рішення ради «Про безоплатну передачу земельної ділянки комунальної власності у приватну, згідно до наказів Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області», що підтверджується відповідним витягом з протоколу сесії ради.

За результатами голосування за вказаний проект проголосували "за" 10 депутатів, "проти" 0, "утримались" 14, "не голосували" 11, «відсутні» - 0. Рішення не прийнято.

Підсумки голосування відображено у відомості про поіменне голосування.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття відповідного рішення за результатами розгляду клопотання, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

На переконання суду, за обставин, коли позивач дотримався встановленої законом процедури та подав на затвердження відповідача технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, а відповідач, будучи уповноваженим органом влади, без наведення жодних мотивів, не прийняв відповідне рішення, то, на переконання суду, негативні наслідки від такої поведінки органу влади не можуть перекладатися на фізичну особу.

При цьому, обираючи спосіб відновлення порушених прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача від 08.10.2021 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною позивача не надано належні та допустимі докази, що підтверджують реальність понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, а також надання відповідних послуг.

Колегія суддів надаючи оцінку спірним правовідносинам, виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, спірним питанням у даному випадку є обраний судом спосіб відновлення порушених прав позивача та правомірність висновків суду першої інстанції стосовно відмови у відшкодуванні позивачу понесених ним судових витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР).

Відповідно до положень ст.4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності.

Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до змісту п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з ч.2 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно Законом України "Про землеустрій".

Положеннями ст.30 Закону України "Про землеустрій" встановлено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Згідно з нормами частини 9 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Аналіз зазначених положень дозволяє дійти висновку, що Земельний кодекс України визначає чіткий алгоритм розгляду заяв громадян для передачі земельної ділянки у власність, особа звертається до відповідних органів із заявами для погодження проекту землеустрою, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 122 органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому, Земельний кодекс України зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого погодження чи дозволу, належним чином мотивувати причини такої відмови у відповідності до закону.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що за наслідками розгляду заяви про затвердження проекту землеустрою відповідно до ст.118 Земельного кодексу України та ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідач на пленарному засіданні приймає саме рішення про затвердження проекту землеустрою чи рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою.

При цьому, на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

У постанові від 28.05.2020 у справі №819/654/17 Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні. З іншого боку, відсутні підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд, під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності свого рішення.

В даному випадку, судова колегія зазначає про відсутність рішення щодо розгляду клопотання позивача та повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про затвердження технічної документації із земелустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, що, окрім іншого, вказує і на наявність перешкод у оцінці дотримання відповідачем усіх умов, передбачених нормами статті 118 ЗК України, для прийняття відповідного рішення.

Відтак, враховуючи викладене вище, у відповідача існує обов`язок здійснити перевірку клопотання позивача відповідно до вимог статті 186-1 ЗК України, після чого прийняти рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обрано належний спосіб захисту, необхідний для поновлення прав позивача, шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача з урахуванням висновків суду.

Надаючи оцінку висновку суду першої інстанції у питанні відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, колегія суддів відзначає наступне.

Частинами 2 та 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень доводить, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень ст. 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

З матеріалів справи, вбачається, що позивачем до суду в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу було надано договір про надання правничої допомоги від 18.09.2020 року, акт приймання-передачі адвокатських послуг від 02.02.2022 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 02.02.2022 року.

Наразі, предметом договору про надання правничої допомоги від 18.09.2020 є саме надання адвокатом Корнійчуком С.А. правової допомоги Олійник О.В.

Так, відповідно до акту приймання-передачі адвокатських послуг від 02.02.2022 року адвокат Корнійчук С.А. надав клієнту ОСОБА_1 адвокатські послуги відповідно до Договору від 18.09.2020 року на суму 7100 грн., а саме: консультація, визначення позиції захисту, подання двох клопотань до відповідача про затвердження документації із землеустрою, підготовка та подання позову до суду, підготовка та подання відповіді на відзив.

Вартість послуг визначена згідно пункту 3 Договору від 18.09.2020 року.

Судова колегія зауважує, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 р. зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судовою колегією було досліджено наданий позивачем акт виконаних робіт та встановлено, що ряд послуг, які надавалися позивачу не є співмірними та обґрунтованими.

Так, на переконання суду апеляційної інстанції, консультація, визначення позиції захисту, подання двох клопотань до відповідача про затвердження документації із землеустрою не є тотожною наданню безпосередньо самої правової допомоги.

Також, судова колегія відзначає про незначну складність даної справи та відзначає про можливість використання при підготовці позовної заяви інформації наявної в Єдиному державному реєстру судових рішень, де мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій з аналогічного предмету спору та аналогічних мотивів.

Враховуючи критерії пропорційності та об`єктивного визначення розміру суми витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлених частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає підставним присудження на користь позивача за рахунок фінансування відповідача, витрат на професійну правничу допомогу в обсязі 2000 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи повно встановив обставини справи та надав їм правомірну оцінку, однак, вважає за необхідне змінити мотивувальну та резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині, яка стосується відшкодування витрат позивачу на професійну правову допомогу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року змінити в частині вирішення питання про відшкодування ОСОБА_1 витрат на правову допомогу з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Доповнити резолютивну частину рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року абзацом четвертим, виклавши його в наступній редакції:

"Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Жмеринської міської ради () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.".

В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.