Справа № 120/2996/22
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2023-08-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 серпня 2023 року

м. Київ

справа №120/2996/22

адміністративне провадження №К/990/28595/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Білак М. В., Смоковича М. І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід суддів від участі у розгляді його касаційної скарги у справі №120/2996/22 за позовом ОСОБА_1 до голови Тульчинської міської ради та державного реєстратора відділу з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації Центру надання адміністративних послуг Тульчинської міської ради Поліщук Оксани Анатоліївни про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії голови Тульчинської міської ради щодо неналежного розгляду його скарги від 10 січня 2022 року та зобов`язати відповідача повторно розглянути його скаргу від 10 січня 2022 року;

- визнати протиправними дії державного реєстратора відділу з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації Центру надання адміністративних послуг Тульчинської міської ради Поліщук Оксани Анатоліївни щодо неправильного застосування статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та зобов`язати відповідача повернути йому належним чином засвідчену копію довіреності від 22 грудня 2021 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 2-2033.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

18 серпня 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на вказані судові рішення.

З-поміж інших вимог, у поданій скарзі позивачем заявлено відвід суддям Радишевській О. Р., Губській О. А., Соколову В. М., Шевцовій Н. В., Смоковичу М. І., Мороз Л. Л.

З аналізу положень статей 31, 36, 40 КАС України слідує, що відвід може бути заявлений лише тому судді (суддям), які визначені Єдиною судовою інформаційною-телекомунікаційною системою для розгляду справи.

Водночас протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 серпня 2023 року для розгляду цієї касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача Соколова М. В., суддів Білак М. В., Смоковича М. І.

Відтак, суддям Радишевській О. Р., Губській О. А., Шевцовій Н. В., Мороз Л. Л., які не входять до визначеного автоматизованим розподілом складу суду, не може бути заявлений відвід у рамках розгляду касаційної скарги Аврамича А. С.

Таким чином вирішенню підлягає питання щодо наявності підстав для відводу суддів Соколова М.В., Смоковича М. І.

У касаційній скарзі вказано, що відвід поданий на підставі пункту 4 частини першої статті 36 КАС України (за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді).

Обґрунтовуючи відвід позивач зазначає про безпідставність повернення його касаційних скарг вищевказаними суддями.

Розглянувши вказану заяву, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до частини третьої статті 40 КАС України питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до частини першої статті 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Враховуючи нормативний зміст пункту 4 частини першої статті 36 КАС України, відвід судді може бути заявлений й з інших підстав, відмінних від перелічених у пунктах 1, 2, 3, 5 частини першої цієї ж статті. У будь-якому разі оцінюватися має саме те, чи викликають певні обставини розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді у стороннього спостерігача.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу, яка встановлює недопустимість повторної участі суддів в розгляді адміністративної справи.

Метою запровадження інституту відводу судді (суддів) від розгляду справи є гарантування безсторонності суду, зокрема, з ціллю запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У цьому зв`язку Верховний Суд принагідно зауважує, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручання, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

При цьому слід звернути увагу на те, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції "неупередженість" ("безсторонність") судді, а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості Суд уважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, практика ЄСПЛ свідчить, що при об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Коли це стосується органу, який засідає як суд присяжних, то визначається, окремо від персональної поведінки його членів, чи існують явні факти, що ставлять під сумнів неупередженість органу в цілому. Так само й у вирішенні питання щодо існування легітимних причин сумнівів у неупередженості конкретного судді (пункти 45- 50 рішення ЄСПЛ у справі "Морель проти Франції"; пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі "Пескадор Валеро проти Іспанії") або органу, що засідає у вигляді суду присяжних (пункт 40 рішення ЄСПЛ у справі "Лука проти Румунії"), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованості сумніву в неупередженості суду (пункт 44 рішення ЄСПЛ у справі "Ветштайн проти Швейцарії"; пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі "Пабла Кю проти Фінляндії"; пункт 96 рішення ЄСПЛ у справі "Мікалефф проти Мальти").

У рішенні від 09 листопада 2006 року у справі "Білуха проти України" (заява № 33949/02, пункт 49) ЄСПЛ зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (inter alia), рішення у справі "Фей проти Австрії" від 24 лютого 1993 року, пункти 27, 28 і 30; рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії", № 33958/96, пункт 42). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства", від 10 червня 1996 року, пункт 38).

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розгляду справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Таким чином не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить лише припущення про існування відповідних обставин, непідтверджених належними і допустимими доказами. Таким чином, відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.

За твердженнями заявника, необхідність відводу суддів Соколова М. В., Смоковича М. І. він убачає у тому, що ці судді повертають його касаційні скарги безпідставно, незважаючи на наявність постанов Верховного Суду, які стосуються питання належного оформлення касаційної скарги (зокрема її підпису).

Між тим, згідно з положеннями частини четвертої статті 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Отже, мотиви заявленого позивачем відводу не є тим чинником, який може свідчити про упередженість та необ`єктивність суддів та не може слугувати підставою для відведення суддів Соколова М. В., Смоковича М. І., оскільки фактично зводяться до незгоди заявника з процесуальними діями (рішеннями) суддів.

Більше того, з предмета та меж перегляду в цій справі не простежується будь-яка залежність чи взаємозв`язок, що прямо чи опосередковано вказували б на упередженість або необ`єктивність суддів Соколова М. В., Смоковича М. І. при розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 у справі №120/2996/22.

За таких обставин, заява про відвід суддів Соколова М. В., Смоковича М. І., є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 40 КАС України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У цьому випадку вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Керуючись статтями 36, 39, 40 КАС України Суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Соколова М. В., Смоковича М. І. від участі у розгляді касаційної скарги у справі №120/2996/22 визнати необґрунтованою.

Передати заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Соколова М. В., Смоковича М. І. від участі у розгляді касаційної скарги у справі №120/2996/22 до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу, в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, для розгляду заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді М. В. Білак

М. І. Смокович