Справа № 420/18483/23
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2023-08-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 за результатом якого позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , щодо не нарахування і не виплати збільшеної до 100 000 грн додаткової винагороди в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в закладах охорони здоров`я та відпустках після тяжкого поранення за періоди з 06.09.2022 р. до 08.09.2022 р., з 08.09.2022 р. до 09.09.2022 р., з 09.09.2022 р. до 10.09.2022 р., з 10.09.2022 р. до 15.09.2022 р., з 15.09.2022 р. до 13.10.2022 р., з 13.10.2022 р. до 16.11.2022 р., з 16.11.2022 р. до 14.12.2022 р., з 14.12.2022 р. до 12.01.2023 р.;

зобов`язати військову частину військової частини НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , збільшену до 100 000 грн додаткову винагороду в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в закладах охорони здоров`я та відпустках після тяжкого поранення за періоди 06.09.2022 р. до 08.09.2022 р., з 08.09.2022 р. до 09.09.2022 р., з 09.09.2022 р. до 10.09.2022 р., з 10.09.2022 р. до 15.09.2022 р., з 15.09.2022 р. до 13.10.2022 р., з 13.10.2022 р. до 16.11.2022 р., з 16.11.2022 р. до 14.12.2022 p., 3 14.12.2022 р. до 12.01.2023 p.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 на посаді солдату резерву запасного взводу 33 запасної роти.. 06.09.2022 р. ОСОБА_1 було надано екстрену медичну допомогу лікарями Комунального некомерційного підприємства «Березнегуватська центральна районна лікарня» Березнегуватської селищної ради» у зв`язку з пораненням (діагноз: вогнепальне осколкове поранення правової сторони стопи).

У свою чергу відповідачем всупереч вимог законодавства України, за період перебуванням на стаціонарному лікуванні та у відпустці за станом здоров`я внаслідок поранення, отриманого при захисті Батьківщини, не виплачено у належному розмірі додаткової винагороди. Невиплата військовою частиною НОМЕР_2 додаткової винагороди внаслідок поранення, отриманого при захисті Батьківщини вважає незаконною та безпідставною.

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).

Представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що згідно підпункту 405 пункту 1 рапорту командира стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 капітана ОСОБА_2 від 05.02.2023 № 3765 (витяг додається до відзиву), Позивачеві належить до виплати додаткова винагорода в розмірі 100 000 грн 00 коп. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях за період з 23.01.2023 по 31.01.2023, підстава: бойове розпорядження БР№ 217/128дск від 23.01.2023; та згідно пункту 15 Позивачеві належить до виплати додаткова винагорода в розмірі 100 000 грн 00 коп. в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у відпустці за станом здоров`я після тяжкого поранення за період з 01.01.2023 по 13.01.2023, підстава: довідка ВЛК № 7140 від 14.12.2022.

Зазначаємо, що накази командира військової частини НОМЕР_2 про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям призваним по мобілізації видаються на підставі рапортів на виплату додаткової винагороди, поданих відповідним порядком, командирами підрозділів військової частини НОМЕР_4 , які підтверджують відомості стосовно участі в бойових діях (спеціальних заходах), перебування на лікуванні (відпустках) по пораненню стосовно кожного підлеглого військовослужбовця, а також, беруть на себе повну матеріальну відповідальність за достовірність зазначених у таких рапортах даних.

Інші докази, які б підтверджували наявність у Позивача підстав для отримання будь-яких інших виплат у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №168 в періоди, визначені у позовній заяві, у командування військової частини НОМЕР_2 відсутні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Позивач 19.03.2022 призваний по мобілізації, відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 та зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 19.03.2022 № 263 (витяг додається до відзиву).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.03.2022 № 70 (витяг додається до відзиву) Позивача призначено на посаду солдатом резерву запасного взводу 33 запасної роти.

У подальшому, Позивач, призначений наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 02.05.2022 № 77-рс на посаду стрільця- санітара стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти, з 09.05.2022 прийняв посаду та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 09.05.2022 № 114.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 09.09.2022 № 237 (витяг додається до відзиву) встановлено, що 06.09.2022 Позивач убув зі складу сил та засобів, які беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації з метою виконання службових (бойових) завдань у складі ОУВ «Примор`я» до КНП «Березнегуватська ЦРЛ», у зв`язку із отриманим пораненням 06.09.2022, що підтверджується довідкою про обставини травми (порушення, контузії, каліцтва) від 25.09.2022 №182/3024 (додаток 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402), яку видано військовою частиною НОМЕР_2 Позивачеві.

Так, 06.09.2022 р. ОСОБА_1 було надано екстрену медичну допомогу лікарями Комунального некомерційного підприємства «Березнегуватська центральна районна лікарня» Березнегуватської селищної ради» у зв`язку з пораненням (діагноз: вогнепальне осколкове поранення правової сторони стопи).

З 08.09.20222 р. до 09.09.2022 р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Вознесенська багатопрофільна лікарня» Вознесенської міської ради» із діагнозом: вогнепальне наскрізне поранення ділянки лівої п`яти, акубаротравма, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого хірургічного відділення №4933.

З 09.09.2022 р. до 10.09.2022 р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Миколаївського військового госпіталю, що підтверджується виписним епікризом від 10.09.2022 року.

З 10.09.2022 р. до 15.09.2022 р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня №11» Одеської міської ради із діагнозом: вогнепальне наскрізне поранення (06.09.2022 року) правої п`ятки, вогнепальний перелом правої п`яткової кістки з задовільним стоянням уламків, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого №12636.

З 15.09.2022 р. до 13.10.2022 р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_5 із діагнозом: вогнепальне поранення правої п`ятки з оскольчатими переломом кістки п`яти, після травматична (06.09.2022 року) невропатія кінцевих гілок малогомілкового та великогомілкового нервів з чутливими та рухомими розладами у ІІ- пальцях правої стопи, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого №1789 та медичною карткою стаціонарного хворого №1789.

З 13.10.2022 р. до 12.01.2023 р. ОСОБА_1 перебував у відпустках по 30 (тридцять) календарних днів за станом здоров`я після тяжкого поранення.

Оскільки за вказані періоди ВЧ НОМЕР_6 позивачу не нарахувало та не виплатило у належному розмірі додаткової винагороди у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні та у відпустках за станом здоров`я внаслідок поранення, отриманого при захисті Батьківщини, останній вважаючи протиправною таку бездіяльність звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що частиною другою ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно із статтею 1 вищезазначеного Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із статтею 4 частиною 2 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до статті 4 частин 5 та 6 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному - порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу піл час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно з ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168), встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Абзацем 4 п.1 Постанови №168 встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включаються особи, зазначені у цьому пункті, у тому числі ті, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

З аналізу наведених норм Постанови №168 вбачається встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100 000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення.

При цьому, суд зауважує, що Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини, за які виплачується збільшена до 100 000 гривень винагорода.

Суд констатує, що обидві вищевказані умови у даних спірних правовідносинах дотримані та підтверджуються медичною характеристикою та медичними документами виписаних на солдата ОСОБА_1 , а саме: випискою із медичної картки стаціонарного хворого хірургічного відділення №4933; довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_5 від 13.10.2022 р. №1008; довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії Клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 16.11.2022 р. №6133; довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії Клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 14.12.2022 р. №7140; У довідці з вих. №1008 від 13.10.2022 р. вказано, що діагноз ОСОБА_1 згідно Наказу МОЗ України №370 від 04.07.2007 р. належить до травми тяжкого ступеню, аналогічне вказано й у довідці з вих. №6133 від 16.11.2022 р. та довідці з вих. №7140 від 14.12.2022 р. Отже, висновки військово-лікарських комісій у зазначених довідках свідчать про те, що ОСОБА_1 потребував відпустки за станом здоров`я саме через наявність у нього травми тяжкого ступеню (важкого поранення).

А отже, позивач має право на отримання збільшеної до 100 000 гривень винагороди протягом строку перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я.

Між тим, як встановлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_1 не нараховано та виплачено додаткову винагороду, збільшену до 100 000 гривень, що є грубим порушенням його прав.

Поряд з цим, щодо виплати позивачу винагороди за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, суд зазначає наступне.

Згідно з абз.4 п.1 Постанови №168 умовою для виплати додаткової винагороди є перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Так, нормативно-правовим актом, який визначає порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи у Збройних силах України є Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністерства оборони України від14.08.2022 №402 (далі - Положення).

Згідно з п.2.1. Положення, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.

Згідно з п.6.11. Положення, постанова ВЛК про потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я приймається після закінчення стаціонарного лікування в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін - не менше 30 календарних днів. Постанова про потребу у відпустці за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка підлягає контролю штатною ВЛК (без затвердження).

При цьому форма та зміст згаданої довідки ВЛК встановлені додатком 4 до Положення. Встановленою законодавством формою довідки ВЛК не передбачено вказання у ній відомостей про потребу військовослужбовця в лікуванні та про ступінь тяжкості отриманої травми.

Підпунктом «в» п.20.3 Положення встановлено виключний перелік повноважень ВЛК при винесенні постанови в частині визначення, чого потребує військовослужбовець за результатами медичного огляду. Даним підпунктом не передбачено винесення ВЛК постанови про потребу у «відпустці для лікування після тяжкого поранення». Водночас, ВЛК наділена повноваженням визначати потребу військовослужбовця у «відпустці за станом здоров`я на визначену нею кількість календарних днів».

З наведеного слідує, що наявне протиріччя у юридичних формулюваннях між Постановою №168, яка передбачає «відпустку для лікування після тяжкого поранення» за висновком ВЛК та Положенням, яке передбачає можливість ВЛК виключно визначити потребу у відпустці лише «за станом здоров`я».

В той же час, потреба у лікуванні під час відпустки встановлюється лікувальним закладом, в якому проходило стаціонарне лікування.

Так, всі надані позивачем до військової частини НОМЕР_2 , виписки та довідки щодо лікування протягом вказаних періодів містять розділ щодо лікувальних рекомендації, в якому перераховано конкретні види лікування, необхідні для застосування після закінчення стаціонарного лікування, а тому суд приходить до висновку, що всі надані за станом здоров`я відпустки фактично були відпустками для лікування, оскільки рекомендації щодо лікування передбачалися після кожної виписки з медичних закладів, які передували таким відпусткам.

Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до п.11 ст.10-1 Закону №2011-XII, у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання.

Таким чином Закон, що є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили відносно як Постанови №168, так і Положення, містить формулювання «відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії», в той час як ВЛК формально позбавлена права виносити постанови про потребу військовослужбовця саме у такій відпустці.

Закон №2011-ХІІ, Постанова №168 та Положення містять різні юридичні формулювання одного й того самого терміну - відпустки за станом здоров`я для лікування поза умовами стаціонару, а всі заперечення відповідача зводяться виключно до формалізованого підходу у визначенні зазначених понять.

Крім цього, суд звертає увагу, що згідно п.9 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Тобто, у вищенаведеному випадку законодавство ототожнює поняття «відпустка для лікування у зв`язку з хворобою» та «відпустка за станом здоров`я». Також слід вказати, що Постанова № 168 за своєю правовою природою не є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правові відносини у сфері охорони здоров`я, оскільки предметом правового регулювання даної постанови є фінансове забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій осіб. А тому вжите у Постанові № 168 формулювання «відпустка для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії» має бути трактовано установою (військовою частиною), що приймає рішення про таку відпустку лише з урахуванням спеціального законодавства у сфері охорони здоров`я, яке, в свою чергу такого виду відпустки не передбачає.

Отже, єдиний вид відпустки, рішення про потребу в якій може прийняти ВЛК - «відпустка за станом здоров`я», передбачена Положенням, є тотожним за своїм юридичним змістом «відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії», передбаченій Постановою №168.

Відповідно, перебування особи у відпустці за станом здоров`я за постановою ВЛК, якщо такій відпустці передувало лікування у стаціонарному закладі у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини із визначенням лікувальним закладом подальших лікувальних рекомендації на час перебування у відпустці, є підставою для включення такої особи до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, на підставі абз.4 п.1 Постанови №168.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що військовою частиною НОМЕР_2 не виплачено позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, за весь період його відпустки для лікування після поранення.

В свою чергу, відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності вчинення своїх дій.

Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суду слід зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета визначена в статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При вирішенні даної справи, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, даючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з цим позовом, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, у спосіб прийняття рішення визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у відповідності до пункту першого постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період перебування на лікуванні та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у відповідності до пункту першого постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за вказані періоди включно.

Згідно із ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, суд вважає, що позов належить задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , щодо не нарахування і не виплати збільшеної до 100000 грн додаткової винагороди в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в закладах охорони здоров`я та відпустках після тяжкого поранення за періоди з 06.09.2022 р. до 08.09.2022 р., з 08.09.2022 р. до 09.09.2022 р., з 09.09.2022 р. до 10.09.2022 р., з 10.09.2022 р. до 15.09.2022 р., з 15.09.2022 р. до 13.10.2022 р., з 13.10.2022 р. до 16.11.2022 р., з 16.11.2022 р. до 14.12.2022 р., з 14.12.2022 р. до 12.01.2023 р.

Зобов`язати військову частину військової частини НОМЕР_2 , (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ), нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), збільшену до 100 000 грн додаткову винагороду в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в закладах охорони здоров`я та відпустках після тяжкого поранення за періоди 06.09.2022 р. до 08.09.2022 р., з 08.09.2022 р. до 09.09.2022 р., з 09.09.2022 р. до 10.09.2022 р., з 10.09.2022 р. до 15.09.2022 р., з 15.09.2022 р. до 13.10.2022 р., з 13.10.2022 р. до 16.11.2022 р., з 16.11.2022 р. до 14.12.2022 p., 3 14.12.2022 р. до 12.01.2023 p.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко