Справа № 160/13658/23
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2023-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі та
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
19.06.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної Поліції по особовому складу № 965к від 26.05.2023 року в частині звільнення сержанта поліції ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати Головного управління Національної Поліції в Дніпропетровській області №341 о/с від 30.05.2023 року про звільнення сержанта поліції ОСОБА_1 (0152024), поліцейського відділення №1 взводу №1 роти батальйону конвойної служби №2, з 30 травня 2023 року;
- поновити ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), на службі в поліції на посаді сержанта поліції в поліцейському відділенні №1 взводу №1 роти батальйону конвойної служби;
- стягнути з Головного управління Головного управління Національної Поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2023 року по 13.06.2023 року (15 календарних днів) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не повідомив його про ініціювання службового розслідування та не викликав на дисциплінарну комісію. Також, зазначено, що матеріали кримінальної справи можуть використовуватися в обґрунтування скоєння позивачем проступку лише за наявності вироку у кримінальній справі, при цьому, позивач до кримінальної відповідальності не притягнутий. Крім того, вказано, що службове розслідування не містить належних та допустимих доказів наявності дисциплінарного проступку в діях позивача.
21.06.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін та витребувано у Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області належним чином завірені копії наказу ГУНП від 26.05.2023 року №965к, висновку службового розслідування щодо ОСОБА_1 та довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяця перед звільненням та середньоденний заробіток на дату звільнення зі служби.
13.07.2023 року від відповідача надійшли витребувані ухвалою суду від 21.06.2023 року докази та відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що позивача звільнено зі служби за вчинення дисциплінарного проступку встановленого за результатами проведення службового розслідування, проведеним, зокрема, на підставі матеріалів кримінального провадження. При цьому, визначення виду дисциплінарного стягнення, яке необхідно накласти на поліцейського, є переважним (дискреційним) правом начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Щодо посилання позивача на те, що ГУНП не повідомило його про ініціювання службового розслідування та не викликало до дисциплінарної комісії, чим порушило його право на захист зазначено, що під час проведення службового розслідування ОСОБА_1 був опитаний дисциплінарною комісією за фактом порушення службової дисципліни, при цьому, останній будь-яких клопотань та заяв до дисциплінарної комісії не надавав, що фактично спростовує його твердження про порушення його права на захист. Також, зазначено, що дисциплінарною комісією при проведенні службового розслідування та при складанні висновку за результатами проведення службового розслідування, ОСОБА_1 взагалі не інкримінувалося відповідальність за вчинення ним кримінального правопорушення, оскільки службове розслідування проводилося з метою з`ясування фактичних обставин справи, під час якого і було встановлено факт вчинення позивачем саме дисциплінарного проступку, скоєння якого є самостійною юридичною підставою для притягнення працівника поліції до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби.
01.08.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду клопотання ОСОБА_1 про продовження процесуального строку задоволено та продовжено строк встановлений ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 року для подання відповіді на відзив на 10 днів з моменту отримання цієї ухвали.
03.08.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що жодним нормативним актом, законом чи підзаконним актом на передбачена відповідальність за безпеку руху транспортного засобу на пасажира. Крім того, наголошено, що матеріали службового розслідування більше розглядають наявність чи відсутність проступку в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ніж в діях чи бездіяльності позивача.
22.08.2023 року від позивача клопотання про викладення в новій редакції прохальної частини позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в ГУНП на посаді поліцейського відділення №1 взводу №1 роти батальйону конвойної служби №2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
30.05.2023 року наказом ГУНП № 341 о/с поліцейського відділення №1 взводу №1 роти батальйону конвойної служби № 2 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з 30.05.2023 року, з яким позивач був ознайомлений 30.05.2023 року.
Підставою видання наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції став наказ ГУНП від 26.05.2023 року № 965к, яким на останнього було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, з яким позивач був ознайомлений 30.05.2023 року.
В свою чергу, підставою притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 стали матеріали службового розслідування призначеного відповідно до наказу ГУНП від 28.04.2023 № 948, яке проводилось з метою перевірки за фактом можливого порушення службової дисципліни окремими поліцейськими ГУНП, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.04.2023 року.
Позивач вважає вказані накази в частині, що стосується висновків про порушення позивачем положень законодавчих актів та приписів посадової інструкції, а також в частині застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції та про звільнення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що і стало підставою для звернення до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Статтею 3 Закону №580-VIII визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції (частина третя статті 11 Закону №580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно із частиною першою статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
В силу частини першої статті 18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (частини перша та друга статті 19 Закону №580-VIII).
Законом України від 15.03.2018 року №2337-VІІІ затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.
Законом України "Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану" від 15.03.2022 р. №2123-IX Дисциплінарний статут Національної поліції України доповнено розділом V "Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану".
Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Згідно із частиною другої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння (частина третя статті 1 Дисциплінарного статуту).
Статтею 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (ст.12 Дисциплінарного статуту).
Відповідно до статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
В силу ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
Згідно із статтями 14, 15, 19 Дисциплінарного статуту підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.
За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.
У висновку за результатами службового розслідування зазначаються: 1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування; 2) підстава для призначення службового розслідування; 3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку; 4) пояснення поліцейського щодо обставин справи; 5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи; 6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи; 7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; 9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; 10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; 11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.
Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Відповідно до частин 1, 2, 5, 6 статті 26 Дисциплінарного статуту у період дії воєнного стану службове розслідування проводиться з дотриманням вимог цього Статуту з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
За результатами службового розслідування уповноважена особа складає висновок. Службове розслідування вважається завершеним у день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка його заміщує, висновку за результатами службового розслідування.
Статтею 27 Дисциплінарного статуту передбачено, що під час проведення службового розслідування уповноважена особа зобов`язана запропонувати поліцейському або іншій особі, обізнаній з обставинами вчинення дисциплінарного проступку, надати пояснення.
Стаття 29 Дисциплінарного статуту встановлює особливості застосування дисциплінарних стягнень у період дії воєнного стану, а саме у разі встановлення за результатами службового розслідування в діях поліцейського дисциплінарного проступку видається письмовий наказ про застосування до нього одного з видів дисциплінарного стягнення з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Дисциплінарні стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого - звільнення зі служби в поліції.
Відповідно до пункту 1 Розділу VII Порядку №893 у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.
Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування.
Так, відповідно до висновку від 26.05.2023 року про результати службового розслідування за фактом можливих порушень службової дисципліни було встановлено, що 28.04.2023 до ГУНП надійшла інформація про те, що цієї ж доби о 12.30 год. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 10 Криворізького РУП ГУНП сержанта поліції ОСОБА_4 , який перебував поза службою, у цивільному одязі, без вогнепальної зброї.
Відповідно до отриманої інформації, 28.04.2023 о 12.30 сержант поліції ОСОБА_4 керуючи автомобілем AUDI А6, н.з. НОМЕР_3 (свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 . видане на ім`я ОСОБА_5 ), на АДРЕСА_1 , скоїв наїзд на громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який перетинав проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво.
Також, в салоні вказаного автомобіля «AUDI А6», н.з НОМЕР_3 , перебували поліцейський відділення № 1 взводу № 2 роти батальйону конвойної служби № 2 ГУНП капрал поліції ОСОБА_3 , та поліцейський відділення № 1 взводу 1 роти батальйону конвойної служби № 2 ГУНП сержант поліції ОСОБА_1 .
28.04.2023 року вказану подію зареєстровано до ЄО відділення поліції № 4 Криворізького РУП ГУНП, а третім слідчим відділом (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві відомості за вказаним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 286 КК України.
29.04.2023 року до відділення поліції № 4 Криворізького РУП надійшло повідомлення з комунального підприємства Криворізька міська клінічна лікарня № 2 Криворізької міської ради про те, що ОСОБА_6 помер від отриманих тілесних ушкоджень.
Вказаним кримінальним провадженням встановлено наступне:
- сержант поліції ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 одразу після ДТП надавали пояснення про те, що за кермом був він і це не відповідало дійсності, тобто надали неправдиві пояснення та покази. Також, зазначив, що місце ДТП ними не огороджувалося, знак аварійної зупинки не виставлявся, оскільки вказаний знак взагалі був відсутній в автомобілі;
- допитаний 28.04.2023 у якості свідка сержант поліції ОСОБА_1 дав свідчення про те, що 28.04.2023 в момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди за кермом автомобіля AUDI А6, н.з. НОМЕР_3 , перебував сержант поліції ОСОБА_4 , капрал поліції ОСОБА_3 сидів на передньому пасажирському сидінні, а сержант поліції ОСОБА_1 сидів на задньому сидінні;
На підставі вищевикладеного, дисциплінарна комісія прийшла до висновку, що сержант поліції ОСОБА_1 в умовах воєнного стану 28.04.2023 року, будучи учасником дорожньо-транспортної пригоди з тяжкими наслідками, у порушення вимог підпунктів б), е) пункту 2.10 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306 знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил не встановив, а також не вжив всіх можливих заходів для огородження слідів пригоди та не організував об`їзд місця пригоди. Також, останній не сприяв встановленню дійсних обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.04.2023 року.
Крім цього, сержант поліції ОСОБА_1 28.04.2023 не повідомив про подію за номером екстреного виклику поліції 102, чим порушили вимоги пункту 6 розділу II Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) затвердженого наказом МВС України від 08.02.2019 № 100. 3.
На підставі вищевикладеного, за порушення службової дисципліни, недотримання вимог пунктів 1, 2 частини 1, частини 2, статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 6 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту НП України, абзацу 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», підпунктів б), е) пункту 2.10 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, пункту 6 розділу II Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08.02.2019 № 100, Присяги поліцейського, що виразилось у не вжитті заходів щодо запобігання дорожньо-транспортної пригоди з тяжкими наслідками, яка мала місце 28.04.2023, не повідомленні про подію за номером екстреного виклику поліції 102, не сприянні встановленню обставин скоєння дорожньо- транспортної пригоди, тобто перешкоджанні поліцейським виконувати їхні обов`язки, не встановленні знаку аварійної зупинки, не вжитті всіх можливих заходів щодо охорони місця події, огородження слідів пригоди та не організації об`їзду місця пригоди, тобто скоєнні в умовах воєнного стану проступку, який суперечить покладеним на працівників поліції основним обов`язкам, до поліцейського відділення № 1 взводу № 1 роти батальйону конвойної служби № 2 ГУНП сержанта поліції ОСОБА_1 (0152024) застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції.
Щодо посилання позивача на те, що матеріали кримінальної справи можуть використовуватися в обґрунтування скоєння позивачем проступку лише за наявності вироку у кримінальній справі, при цьому, позивач до кримінальної відповідальності не притягнутий, суд зазначає, що вказане спростовується наступним.
З аналізу норм законодавства, яке регулює особливості проходження служби в поліції слідує, що однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту. Іншою підставою звільнення є набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 804/4096/17 зазначав, що притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення (пункт 10 частини першої статті 77 Закону № 580-VІІІ), є окремими підставами для звільнення зі служби в поліції та припинення служби в поліції, не пов`язаними із притягненням особи до дисциплінарної відповідальності (пункт 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VІІІ).
Акцентуючи увагу на тому, що Закон № 580-VІІІ виокремлює зазначені підстави для звільнення зі служби в поліції, Верховний Суд у справі № 804/4096/17 мав на меті звернути увагу що вчинення поліцейським діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.
Отже, такі підстави для звільнення зі службі в поліції, як притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, не слід ототожнювати із підставами для притягненням до дисциплінарної відповідальності.
Такої правової позиції дотримувався Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 07 лютого 2020 року у справі №260/1118/18, від 26 листопада 2020 року у справі №580/1415/19 та багатьох інших.
У цій справі суд також ураховує, що види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до поліцейських, визначені у статті 13 Дисциплінарного статуту. Підставою для застосування цих стягнень є вчинення дисциплінарних проступків (дій, що порушують службову дисципліну), а саме невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі.
Тож, вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію, ці ж самі дії особи отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.
Такий підхід до вирішення питання про правомірність притягнення осіб до дисциплінарної відповідальності застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, а також Верховним Судом, зокрема у постановах від 07 лютого 2020 року у справі № 260/1118/18, від 28 лютого 2020 року у справі № 825/1398/17, від 06 березня 2020 року у справі № 804/1758/18 та від 20 жовтня 2020 року у справі № 340/1502/19 та ін.
Щодо доводів позивача, що відповідач не повідомив його про ініціювання службового розслідування та не викликав на дисциплінарну комісію, суд зазначає, що у висновку службового розслідування, докази скасування чи оскарження якого в матеріалах справи відсутні, зазначено, що сержант поліції ОСОБА_1 був опитаний під час вказаного службового розслідування.
Відносно посилань позивача, на те, що жодним нормативним актом, законом чи підзаконним актом на передбачена відповідальність за безпеку руху транспортного засобу на пасажира, суд зазначає наступне.
Так, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, зокрема, за недотримання вимог абзацу 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», відповідно до якого, учасники дорожнього руху зобов`язані створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.
При цьому, суд зазначає, що згідно ст.14 вказаного Закону до учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.
На підставі вищевикладеного, з огляду на обставини, встановлені службовим розслідуванням, суд дійшов до висновку, що порушення вищевказаної норми було правомірно вказано відповідачем в якості однієї з підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Крім того, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, за недотримання вимог підпунктів б), е) пункту 2.10 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, відповідно до яких у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:
б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;
е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди.
В даному випадку, оскільки службовим розслідуванням встановлено, що позивач був пасажиром у транспортному засобі, суд приходить до висновку, що порушення вищевказаної норми було не правомірно вказано відповідачем в якості однієї з підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Разом з тим, суд зазначає, що вказана обставина не була єдиною чи вирішальною підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки зазначалася у сукупності із встановленими порушеннями позивачем інших норм правових актів, при цьому, позивач на заперечує щодо решти встановлених службовим розслідуванням порушень, оцінка яким, судом вище надана не була.
З урахуванням вищевикладеного, суд звертає увагу, що відповідно до статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» та Присяги працівника поліції кожен поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватись Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, сумлінно виконувати свої службові обов`язки, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського.
Позивач, склавши Присягу, добровільно взяв на себе вищевказані зобов`язання, і був обізнаний, що за порушення цих вимог його буде притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Відсутність або наявність в діях позивача підстав для притягнення його до кримінальної відповідальності, або відсутність вироку в кримінальній справі, матеріали якої використано для встановлення обставин, яким обґрунтовано наявність складу дисциплінарного проступку не є підставою для звільнення позивача від дисциплінарної відповідальності та ніяким чином не може ототожнюватись з наявністю фактів порушення службової дисципліни, тобто дисциплінарною відповідальністю, до якої було притягнуто останнього.
У ході службового розслідування комісія лише перевіряла дотримання позивачем вимог, що пред`являються до поліцейських.
Так, позивач звільнений зі служби відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
Поняття «службова дисципліна» включає у себе не лише обов`язок особи належним чином виконувати свої службові обов`язки, а і обов`язок дотримуватися положень чинного законодавства та Присяги.
Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів Національної поліції є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.
Так дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.
Згідно із Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої 11.03.1980 р., державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Отже, вибір одного із видів дисциплінарного стягнення належить до дискреційних повноважень органу, що має право приймати рішення за результатами розгляду дисциплінарного провадження.
Разом з тим, дисциплінарним проступком визнається протиправне (умисне чи необережне) діяння (дія чи бездіяльність), тобто невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків при здійсненні повноважень, передбачених Конституцією України та Законами України, статутом, наказами керівника (установи) та іншими організаційно-розпорядчими документами, а також вчинок, що суперечить вимогам Правил етичної поведінки поліцейських.
Особливе значення при визначенні діяння працівника як дисциплінарного проступку має наявність у вчиненні цього діяння вини працівника, під якою розуміється певне психічне ставлення особи до своїх протиправних дій і їх шкідливих наслідків. Вина може виступати як умисел чи необережність. Характерні ознаки умислу: усвідомлення працівником суспільної шкідливості своєї поведінки; передбачення негативних наслідків такої поведінки; бажання настання шкідливих наслідків у результаті своєї поведінки або свідоме допущення їх. Залежно від характеру вольового ставлення особи до суспільно-шкідливих наслідків свого діяння визначають два види умислу: прямий - коли працівник, передбачаючи суспільно шкідливі наслідки своєї дії чи бездіяльності, бажає їх настання; побічний - коли працівник, передбачаючи суспільно шкідливі наслідки своєї дії чи бездіяльності, прямо не бажає їх, але свідомо допускає їх настання.
Отже, незалежно від форми вини обов`язковим її елементом є усвідомлення особою протиправності свого діяння. Форма вини впливає на ступінь тяжкості вчиненого проступку. Тобто дисциплінарний проступок, вчинений з необережності, вважається менш тяжким, ніж вчинений умисно. А від цього, своєю чергою, має залежати й вид дисциплінарного стягнення.
З огляду на встановлені судом обставини, відповідач, приймаючи рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення діяв у межах своєї компетенції і керувався нормами, які регулюють проходження служби в поліції.
Пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Підсумовуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що висновок службового розслідування сформований у межах компетенції та з врахуванням реального військового стану в Державі. Вина позивача у порушенні службової дисципліни доведена належними та допустимими доказами, а тому суд погоджується з аргументами відповідача про те, що спірний наказ є правомірним та обґрунтованим.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява №4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки доказів протиправності оскаржуваних наказів позивачем суду не надано, а судом в ході розгляду справи їх наявність не встановлена.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв