Справа № 320/6191/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2023-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6191/21 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив:

1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за відмову перевести його на пенсію за віком з 30.12.2020 в зв`язку з досягненням пенсійного віку 54 років, встановленого як постраждалому від ЧАЕС III категорії, та 55 років, встановленому для інвалідів війни, відповідно до статей 6, 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та нараховувати пенсію за віком, з її підвищенням на мінімальну пенсії по інвалідності в розмірі 110 % від 3,5 мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію, як постраждалому від ЧАЕС III категорії виходячи з розміру, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахування норм міждержавного договору, право на які підтверджує посвідчення Серія НОМЕР_1 ;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком з 30.12.2020 в зв`язку з досягненням пенсійного віку 54 років, встановленого як постраждалому від ЧАЕС III категорії, та 55 років, встановленому для інвалідів війни, відповідно до статей 6, 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та нараховувати пенсію за віком з її підвищенням на мінімальну пенсію по інвалідності в розмірі 110% від 3,5 мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію, як постраждалому від ЧАЕС III категорії, виходячи з розміру, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахування норм міждержавного договору, право на які підтверджує посвідчення Серія НОМЕР_1 ;

3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київської області компенсувати завдані позивачу матеріальні збитки в розмірі 100000 гривень та стягнути з відповідача кошти в розмірі 100000 гривень;

4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київської області компенсувати позивачу моральні збитки в розмірі 100000 гривень та стягнути з відповідача кошти в розмірі 100000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою про переведення на пенсію за віком згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак отримав відмову в переведенні на пенсію за віком з тих тих підстав, що розмір виплат позивачу зменшиться, втім така відмова на думку позивача є протиправною, так як він має право отримувати пенсію за віком з її підвищенням на мінімальну пенсію по інвалідності в розмірі 110% від 3,5 мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію, як постраждалому від ЧАЕС III категорії, виходячи з розміру, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахування норм міждержавного договору, право на які підтверджує посвідчення Серія НОМЕР_1 .

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 05.01.2023 №9523 (лист №1000-0305-8/503).

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.12.2020 про переведення на пенсію за віком, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зазначена апеляційна скарга обґрунтована тим, що приймаючи рішення, суд першої інстанції позбавив позивача права на захист своїх прав в суді, та лише підтвердив умисні неправомірні дії відповідача, не здійнивши ефективного захисту.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що він неодноразово звертався з клопотанням про відвід судді Київського окружного адміністративного суду Колєснікової І.С., втім вказані заяви не були розглянуті з питань, з якими він звертався до суду, що свідчить про зацікавленість такої судді в рішенні суду і порушенні прав позивача щодо розгляду справи в розумний термін.

Також, не погоджуючись з вказаним судом рішенням, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Вказана апеляційна скарга вмотивована тим, що після попереднього обрахунку пенсії за наявними документами, при переведенні на пенсію за віком розмір пенсії позивача буде зменшуватись, тому позивачу було правомірно відмовлено у проведенні перерахунку пенсії по переведенню з пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є інвалідом війни II групи, має військове звання сержанта та з 26.03.2007 йому призначена пенсія згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

При цьому, позивач має право на пільги і переваги, встановлені законодавством СССР для інвалідів Великої Вітчизняної війни, пільги передбачені в міждержавній угоді «Угода про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойовик дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців», яка набрала чинності 27 червня 1996 року.

Крім того, позивач відноситься до постраждалих від ЧАЄС ІІІ категорії, був відселений із території зони безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення в 1990 році, та має право на пільги, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

30 грудня 2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою про переведення на пенсію за віком, в якій просив перевести його з 30.12.2020 на пенсію за віком як особу, яка працювала в зоні радіаційного зараження від ЧАЕС з 26.04.1986 по 14.05.1990 та має право на пільговий вихід на пенсію за віком в 55 років передбачений особам з інвалідність внаслідок війни ІІ групи, та з урахуванням роботи зі шкідливими умовами праці, з урахуванням статтей 6, 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та сплачувати мінімальну пенсію за віком, з її підвищенням на мінімальну пенсію по інвалідності з урахуванням рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021, справа №2а-1322/10, яким встановлено, що пенсія заявнику має становити згідно статті 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», мінімальна пенсія має бути 110% від 3,5 мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Крім того, позивач просив виплачувати додаткову пенсію, як постраждалому від ЧАЕС ІІІ категорії відповідно до статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, віднесеній до категорії 3, за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом №1000-0305-8/503 від 05.01.2021 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило про рішення від 05.01.2021 №9523, яким відмовлено у проведенні перерахунку пенсії по переводу з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та зазначило, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються лише в частині визначення права на пенсію за вислугу років. Крім того, пенсійний фонд проінформував, що при подачі заяви не надано документів щодо припинення виплати пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач, відмовивши позивачу в переведенні на пенсію за віком з 30.12.2020 в зв`язку з досягненням пенсійного віку 54 років, встановленого як постраждалому від ЧАЕС III категорії, та 55 років, встановленому для інвалідів війни, відповідно до статей 6, 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та нараховувати пенсію за віком, з її підвищенням на мінімальну пенсії по інвалідності в розмірі 110 % від 3,5 мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію, як постраждалому від ЧАЕС III категорії, виходячи з розміру, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахування норм міждержавного договору, право на які підтверджує посвідчення серії НОМЕР_1 , не дотримався вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому слід визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 05.01.2021 №9523 (лист №1000-0305-8/503)

Як наслідок, з метою належного та ефективного способу захисту порушеного права позивача, слід зобов`язати повторно розглянути заяву позивача від 30.12.2020 про переведення на пенсію за віком, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Однак, оскільки позивач не довів обґрунтованість моральної шкоди, та не довів, що саме в результаті дій відповідача виникла необхідність докладання значних зусиль для відновлення порушених прав, та не надав доказів, що прямо підтверджують заподіяння шкоди його здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру заподіяних саме бездіяльністю відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, тому підстав для задоволення позовних вимог в частині компенсації позивачу моральні збитки в розмірі 100000 гривень та стягнути з відповідача кошти в розмірі 100000 гривень.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон України №1058-ІV), пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Положеннями частини першої статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 призначаються такі види державних пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно статті 6 цього ж Закону особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.

Відповідно до статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

У свою чергу, частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що частиною третьою статті 45 Закону № 1058-ІV визначено порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший.

При цьому, механізм подання та оформлення документів для призначення або перерахунку пенсій регулюється Порядком.

Так, постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 1.1 Розділу І Порядку №22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Таким чином, перерахунок пенсії здійснюється за заявою, форма якої встановлена Порядком №22-1.

У силу вимог пункту 4.2 Порядку №22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Згідно з п.4.3 Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення, перерахунку або переведення пенсії з одного виду на інший, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку, а за наявності підстав, додатково витребувані пенсійним органом документи.

При цьому, Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 у справі № 728/2785/15, зроблено висновок, що державні пенсії по інвалідності, за віком, які раніше призначалися за Законом України «Про пенсійне забезпечення» і державні пенсії по інвалідності, за віком, які призначаються з 1 січня 2004 року на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є одними і тими ж видами пенсійного забезпечення (фактично лише змінено Закон, який регламентує призначення таких пенсій), і з 01.01.2004 формула для обчислення цих видів пенсій єдина, і визначена Законом № 1058-ІV.

До того ж, в постанові від 20.02.2018 у справі № 758/15262/16-а, Верховний Суд прийшов до переконання, що пенсія за віком, призначена на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та пенсія за віком, призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є одним і тим же видом пенсії, а тому не може бути призначена повторно на підставі положень статті 40 Закону № 1058-IV.

Як свідчать матеріали справи, 30 грудня 2020 року позивач звернувся із заявою до пенсійного фонду, в якій клопотав про зміну підстав виплати раніше призначеної пенсії, зокрема переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.

У свою чергу, ОСОБА_1 не звертався до органів пенсійного фонду щодо призначення йому пенсії за віком, у той же час підставою для відмови у задоволенні заяви позивача слугувала саме недоцільність зміни виду пенсії, оскільки така призведе до зменшення розміру виплат, про що наголошував відповідач у своїй апеляційній скарзі.

У той же час, судом першої інстанції вірно відмічено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2011 року зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Броварах Київської області провести з 11 січня 2010 року перерахунок розміру пенсії по інвалідності ОСОБА_1 відповідно до статті 22 Закону країни «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» із розрахунку 110% від трьох з половиною мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням проведених виплат.

У подальшому, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2018 у справі №361/5596/17 визнано протиправним рішення Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 15.08.2017 про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком з 10.08.2017, в зв`язку з досягненням пенсійного віку 54 років, як постраждалому від ЧАЕС III категорії, з урахуванням часу роботи позивача в зоні ЧАЕС та зобов`язано Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком з 10.08.2017, в зв`язку з досягненням пенсійного віку 54 років, встановленого як постраждалому від ЧАЕС III категорії, та 55 років встановленому для інвалідів війни, відповідно до ст.ст. 6, 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та нараховувати пенсію за віком та з її підвищенням на мінімальну пенсії по інвалідності в розмірі 110 % від 3,5 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію, як постраждалому від ЧАЕС III категорії, виходячи з розміру встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахування норм міждержавного договору, право на які підтверджує посвідчення серія НОМЕР_2 .

Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2018 у справі №361/5596/17 рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2018 скасовано та ухвалено нову постанову, якою визнано протиправним рішення Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 15.08.2017 про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком з 10.08.2017 у зв`язку з досягненням пенсійного віку 54 років, як постраждалому від ЧАЕС III категорії, з урахуванням часу роботи позивача в зоні ЧАЕС. Зобов`язано Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області розглянути повторно заяву ОСОБА_1 про переведення останнього на пенсію за віком з 10.08.2017 у зв`язку з досягненням пенсійного віку 54 років, встановленого як постраждалому від ЧАЕС III категорії, та 55 років встановленому для інвалідів війни, відповідно до статтей 6, 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Надалі, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі №361/7517/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії/бездіяльність Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову у переведенні та здійсненні перерахунку ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на пенсію за віком з 26.10.2016 по 10.08.2017, в зв`язку з досягненням пенсійного віку 55 років, встановленого для інвалідів війни, та як постраждалому від ЧАЕС ІІІ категорії, з урахуванням ст. 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Київській області вирішити питання щодо переведення ОСОБА_1 на пенсію за віком з 26.10.2016 по 10.08.2017, в зв`язку з досягненням пенсійного віку 55 років, встановленого для інвалідів війни, та у зв`язку з досягнення пенсійного віку 54 років, встановленого як постраждалому від ЧАЕС ІІІ категорії, відповідно до ст. 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та перерахунку пенсії за віком, мінімальної пенсії по інвалідності відповідно до статті 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 110% від 3,5 розмірів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого частиною першою ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», додаткової пенсії, як постраждалому від ЧАЕС ІІІ категорії, виходячи з розміру, встановленого частиною першою ст. 28 Закону № 1058-IV. Зобов`язано Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати стаж позивачу з часу встановлення інвалідності - 16.09.1983, за виключенням періоду, який вже зараховано до страхового стажу. В решті позовні вимоги - залишено без задоволення.

У силу вимог частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на вказане, відповідач, відмовивши позивачу в переведенні на пенсію за віком з 30.12.2020 в зв`язку з досягненням пенсійного віку 54 років, встановленого як постраждалому від ЧАЕС III категорії, та 55 років, встановленому для інвалідів війни, відповідно до статей 6, 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та нараховувати пенсію за віком, з її підвищенням на мінімальну пенсії по інвалідності в розмірі 110 % від 3,5 мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсію, як постраждалому від ЧАЕС III категорії виходячи з розміру, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахування норм міждержавного договору, право на які підтверджує посвідчення серія НОМЕР_1 , не дотримався вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», діяв не у відповідності до вимог чинного законодавства, враховуючи, що пенсійним фондом не надано розрахунку щодо зменшення розміру виплати пенсії позивачу, яке стало підставою відмови для переведення на пенсію за віком, як і не надано пояснень, яким чином відбудеться таке зменшення.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень слід визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 05.01.2021 №9523 (лист №1000-0305-8/503) та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.12.2020 про переведення на пенсію за віком, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київської області компенсувати позивачу моральні збитки в розмірі 100000 гривень та стягнути з відповідача кошти в розмірі 100000 гривень, слід зазначити наступне.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.

Крім того, за правилами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини першої ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказує, що у серпні 2018 року він вперше захворів на цукровий діабет, а також інші супутні хвороби, відповідно загальні втрати від захворювання оцінює на суму 100 000 000 гривень, які спричинені саме протиправними діями відповідача.

Разом з тим, враховуючи, що спірні відносини виникли з 30.12.2020 з моменту звернення з заявою до Головного управління Пенсійного фонду в Київській області, в той час як на «цукровий діабет» позивач захворів ще у 2018 році, вказане свідчить про те, що позивач не довів обґрунтованість моральної шкоди, оскільки жодним чином не підтверджено той факт, що погіршення стану його здоров`я є наслідком бездіяльності відповідача.

До того ж, ОСОБА_1 ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанцій не вказав жодних критеріїв, які він враховував при визначенні причинно - наслідкового взаємозв`язку наслідків, що настали з бездіяльністю відповідача та не вказав конкретних обставин, які мають значення для вирішення питання щодо обґрунтованості заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди.

При цьому, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 804/6922/16.

Крім того, згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.

Відтак, факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Оскільки позивачем не довено суду ні факту спричинення моральної шкоди, ні причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненням моральної шкоди, оскільки не надано жодних доказів завдання позивачу фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи, тому такі позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Посилання апелянта-позивача на протиправні дії суду першої інстанції, враховуючи, що його заява про відвід не була розглянута колегія суддів не приймає до уваги, враховуючи, що ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року, від 24 березня 2023 року, від 04 квітня 2023 року, від 19 квітня 2023 року, від 01 трввня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Київського окружного адміністративного суду Колеснікової І.С. в адміністративній справі № 320/6191/21 - відмовлено, та підстави такого відводу не було визнано судом обґрунтованими.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Т.Р. Вівдиченко

В.П. Мельничук