Справа № 380/7076/23
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2023-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2023 року

справа №380/7076/23

провадження № П/380/7138/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М., за участі секретаря судового засідання Михалюк М.Ю., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Мельнічука Ю.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Львові (в режимі відеоконференції) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення щомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) 07.04.2023 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі - ГУНП в Житомирській області, ГУНП, відповідач). З урахуванням прийнятої судом заяви позивача про зміну підстав позову від 15.05.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 такі (том 1 а.с. 181-194):

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 30.01.2023 №43о/с про звільнення зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 (0062576), заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України "Про національну поліцію" з 31.01.2023;

- поновити полковника поліції ОСОБА_1 (0062576) на посаді заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області з 01.02.2023;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області (10008, м. Житомир, вул. Старий Бульвар, 5/37, ) щомісячне грошове забезпечення, передбачене для посади заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області у період вимушеного прогулу з 01.02.2023 по день фактичного поновлення на службі в Національній поліції, яке повинно складатися з таких нарахувань: 1) посадовий оклад - 3250 грн., 2) оклад за спеціальним званням - 2400 грн., 3) надбавка за стаж служби у розмірі 50% - 2825 грн., 4) надбавка за специфічні умови служби у розмірі 75% - 6356,25 грн., 5) надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% -487,50 грн., 6) середньо відсотковий розмір премії, встановлений для заступників начальника Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, який був встановлений щомісячно з 01.02.2023, 7) додаткова доплата до грошового забезпечення згідно з Постановою КМУ №375 (на період дії цієї Постанови) в розмірі 50% грошового забезпечення, 8) додаткова винагорода згідно з постановою КМУ №168 (наказом МВС №775).

Аргументи ОСОБА_1 на обґрунтування позовних вимог викладені в заявах по суті спору (том 1 а.с.1-10,138-149,181-194,215-217) та зводяться до такого - наказом №46о/с від 05.02.2021 був призначений на посаду заступника начальника управління поліції- начальника слідчого відділення Коростенського РУП ГУНП. 14.12.2022 написав рапорт про звільнення з НП з 31.01.2023 та передав такий працівнику кадрового забезпечення ГУНП. Надалі у зв`язку із бажанням проходити службу в ГУНП в Рівненській області 27.01.2023 звернувся із рапортом з проханням надати дозвіл для подальшого проходження служби в цьому управлінні. 30.01.2023 звернувся з письмовим рапортом до ГУНП в Житомирській області з проханням залишити рапорт від 14.12.2022 щодо звільнення за власним бажанням без розгляду, з огляду на те, що такий поданий передчасно. З 30.01.2023 по 13.03.2023 перебував на листку непрацездатності. Наказом ГУНП в Житомирській області від 30.01.2023 №43о/с звільнений зі служби в поліції з 31.01.2023 відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України "Про національну поліцію". 13.03.2023 поштовим зв`язком отримав відповідь ГУНП про те, що рапорт щодо відкликання рапорту від 14.12.2022 про звільнення зі служби в НП залишений без задоволення. 13.03.2023 звернувся до ГУНП із заявою з проханням скасувати наказ про звільнення, оскільки в період з 30.01.2023 по 13.03.2023 перебував на лікуванні та бажає продовжувати службу в НП. 05.04.2023 від ГУНП отримав відповідь про відсутність підстав для скасування наказу від 30.01.2023 №43о/с. Позивач не погоджується з наказом про своє звільнення, посилається на те, що дату його звільнення в наказі зазначено з 31.01.2023, разом з тим він з 30.01.2023 по 13.03.2023 був тимчасово непрацездатним, тому не міг бути звільненим в цей період. Вказує, що на момент закінчення лікування ГУНП мало в розпорядженні його рапорт про продовження служби в поліції, тому не повинно було його звільняти. Позивач вважає, що відповідач порушив порядок його звільнення зі служби в поліції і це є підставою для скасування наказу №43о/с від 30.01.2023. У відповіді на відзив вказує, що насправді бажання звільнитись зі служби в поліції в нього не було, він погодився піти з посади заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення на вимогу керівництва ГУНП, а рапорт написаний формально, на вимогу керівництва.

ОСОБА_1 спочатку просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, потім змінив вимоги та просить стягнути щомісячне грошове забезпечення, передбачене для посади заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області за весь період вимушеного прогулу, обґрунтовує його складові та їх розмір.

Відповідач проти позову заперечує, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити з мотивів, наведених у відзиві (том 1 а.с.43-54, 204-210). Аргументи відповідача зводяться до того, що позивач бажав звільнитися на пенсію. Керівництво погодилося на конкретну дату звільнення, з якої ОСОБА_1 бажав звільнитися зі служби та вказав в рапорті від 14.12.2022 (31.01.2023), це стало підставою видання наказу №43о/с від 30.01.2023. ОСОБА_1 протягом півтора місяця (з моменту написання рапорту 14.12.2022 по дату звільнення 30.01.2023) ніяк не проявляв бажання щодо продовження служби в поліції, у будь-який спосіб не повідомляв про таке за місцем несення служби. Рапорт про відкликання рапорту про звільнення надійшов через два тижні після дати, з якої ОСОБА_1 просив його звільнити. Так, 13.02.2023 до ГУНП в Житомирській області надійшов рапорт ОСОБА_1 від 30.01.2023 щодо не розгляду його рапорту про звільнення за власним бажанням (поштовим відправленням, зданим на пошту 08.02.2023), а не в період з 14.12.2022 по 31.01.2023. Відповідач наголосив, що ОСОБА_1 до 31.01.2023 жодними засобами комунікації не повідомляв ГУНП про бажання продовжити проходження служби в поліції, тому наказ №43о/с від 30.01.2023 є правомірним. Просить відмовити у задоволенні похідних позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а позовні вимоги про стягнення щомісячного грошового забезпечення за посадою вважає в спорі про поновлення на посаді безпідставними.

Суд на стадії підготовчого провадження вирішував питання щодо строків звернення до суду з цим позовом. Позивач просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та поновити його. Зазначив, що в період з 30.01.2023 по 13.03.2023 перебував на лікуванні та не був обізнаний про своє звільнення, 13.03.2023 закрив листок непрацездатності та 14.03.23 прибув на службу в ГУНП, де працівник управління кадрового забезпечення видав копію наказу про звільнення зі служби від 30.01.2023 №43о/с та трудову книжку, що підтверджується копією наказу з відміткою про ознайомлення з таким. Ухвалою суду від 19.04.2023 суд визнав поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом та поновив його, після усунення недоліків позовної заяви суд відкрив провадження в адміністративній справі та призначив її до розгляду в порядку загального позовного провадження (том 1 а.с.38). Відповідач також скерував суду заяву про залишення адміністративного позову без розгляду з причини пропуску строку звернення до суду без поважних причин (том 1 а.с.128-132). Позивач з цього приводу надав письмові заперечення (том 1 а.с.160-163) та додаткові докази (том 1 а.с.221-223). Суд вивчив аргументи сторін з цього питання та не встановив обставин, що свідчили б про помилковість ухвали суду від 19.04.2023 про поновлення цього строку як такого, що пропущений ОСОБА_1 з поважних причин, тому в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду суд відмовив. 30.06.2023 суд ухвалив завершити підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті (том 2 а.с. 230-231).

Суд заслухав промови позивача, представника відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи заяви по суті спору та зібрані в справі докази, і встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 з 01.09.1995 проходив службу в органах внутрішніх справ України, з 07.11.2015 прийнятий на службу в новоутворену Національну поліцію України, з 05.02.2021 проходив службу на посаді заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, спеціальне звання полковник поліції.

13.12.2022 ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ГУНП в Житомирській області рапорт, у зв`язку з наявною вислугою років для призначення пенсії, просив звільнити його зі служби в поліції з 15.01.2023 (том 1 а.с. 58), 14.12.2022 - про звільнення з 16.01.2023 (том 1 а.с. 59), потім - про звільнення зі служби в поліції з 31.01.2023 (том 1 а.с. 60).

Рапорт від 14.12.2022 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням обґрунтовано наявністю вислуги років, достатньої для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а також містить наполягання щодо звільнення з 31.01.2023.

27.01.2023 ОСОБА_1 звернувся рапортами до ГУНП в Рівненській області з проханням надати дозвіл для подальшого проходження служби в цьому ГУНП в Рівненській області та призначення його на посаду заступника начальника слідчого відділення відділення поліції № 1 Дубенського районного відділу поліції (том 1 а.с. 14,15). Заступник начальника ГУНП в Рівненській області начальник слідчого управління на рапортах ОСОБА_1 наклав резолюцію, погодивши таке призначення.

27.01.2023 начальник Коростенського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області звернувся до начальника ГУНП в Житомирській області із поданням, клопотав про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за власним бажанням. Подання підтримане посадовими особами Управління кадрового забезпечення та Слідчого управління ГУНП у Житомирській області. За цим поданням начальник ГУНП в Житомирській області прийняв рішення - звільнити ОСОБА_1 зі служби згідно з п.7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» (том 1 а.с. 62).

30.01.2023 начальник ГУНП в Житомирській області видав наказ №43 о/с «По особовому складу», відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнив зі служби в поліції за п.7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) полковника поліції ОСОБА_1 (0062576), заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення Коростенського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області, з 31.01.2023, на підставі рапорта ОСОБА_1 від 26.01.2023 (том 1 а.с. 66).

Надалі у зв`язку із виявлення технічної помилки наказом №1420/с від 07.04.2023 внесені зміни до наказу ГУНП в Житомирській області в частині підстави про звільнення ОСОБА_1 , а саме: «рапорт ОСОБА_1 від 26.01.2023» змінено, вважати підставою звільнення рапорт ОСОБА_1 від 14.12.2022 (том 1 а.с.126).

Відповідно до електронного медичного висновку про тимчасову непрацездатність від 30.01.2023 №2ЕЕХ-9ВЗЕ-48РР-ЗМ4М з 30.01.2023 ОСОБА_1 перебував на лікуванні в Державній установі «Інститут серця МОЗ України» і до 10.02.2023 (том 1 а.с. 17звор.,74), з 11.02.2023 по 01.03.2023, а також з 02.03.2023 по 13.03.2023 перебував на лікуванні в інших медичних закладах на території Львівської області.

31.01.2023 Управління кадрового забезпечення ГУНП в Житомирській області скерувало ОСОБА_1 лист від 31.01.2023 №273/12/01-2023, відповідно до якого адресата повідомлено про звільнення з поліції на підставі наказу №43о/с від 30.01.2023 зі служби в поліції з 31.01.2023, а також необхідність прибути до УКЗ ГУНП в Житомирській області та отримати копії наказу про звільнення, військово-облікових документів, трудову книжку (том 1 а.с. 154). Відповідач повідомив, що цей конверт повернуто поштою відправнику, оскільки не був вручений адресату впродовж встановлених правилами поштового зв`язку строків зберігання. Позивач повідомляє суд, що насправді причиною невручення йому цього поштового відправлення є те, що відповідач не вказав на конверті номеру його квартири в багатоквартирному будинку, тому пошта не змогла знайти адресата (в будинку більше ста квартир) та повернула конверт відправнику; стверджує, що відповідач фальсифікує докази (дописав на конверті номер квартири вже після його повернення), покликається на зміст переписки з поштою).

З 11.02.2023 по 01.03.2023 ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні в ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області», що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність поліцейського №181 від 11.02.2023 (том 1 а.с. 17, 75 звор.).

13.02.2023 до ГУНП в Житомирській області надійшов рапорт ОСОБА_1 від 30.01.2023, зі змісту якого останній просив не розглядати його рапорт від 14.12.2023 щодо звільнення з НП за власним бажанням з 31.01.2023, оскільки такий поданий передчасно та він має намір продовжувати службу в ГУНП в Рівненській області (том 1 а.с. 68). Відповідно до поштового конверта та відомостей із сайту «Укрпошта» для відстеження стану доставки поштових відправлень конверт із рапортом ОСОБА_1 від 30.01.2023 скерований до ГУНП в Житомирській області 08.02.2023 та вручений адресату 13.02.2023 (том 1 а.с. 70звор., 71).

У відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 30.01.2023 ГУНП в Житомирській області скерувало заявнику лист від 22.02.2023 №629/105/01/12-2023, інформувало, що наказом ГУНП в Житомирській області від 30.01.2023 №43о/с його звільнено зі служби в поліції за п.7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 31.01.2023 на підставі раніше поданого рапорту від 14.12.2022. З огляду на те, що станом на 13.02.2023 заявник не перебував на службі/у трудових відносинах у ГУНП в Житомирській області не видається можливим задовольнити його рапорт (том 1 а.с. 69).

З 02.03.2023 по 13.03.2023 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Юрія Липи» (довідка №109 від 13.03.2023, том 1 а.с. 17, 75).

14.03.2023 ОСОБА_1 прибув в Управління кадрового забезпечення ГУНП в Житомирській області, отримав копію наказу про звільнення №43о/с від 30.01.2023, трудову книжку серії НОМЕР_1 , тимчасове посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_2 , про що засвідчив особистим підписом на розписці (том 1 а.с. 66,67).

14.03.2023 до Управління кадрового забезпечення ГУНП в Житомирській області надійшла заява ОСОБА_1 від 14.03.2023 (вх.№Б-65), в якій заявник клопотав направити до пенсійного відділу ГУНП в Житомирській області документи для призначення йому пенсії (том 1 а.с. 81). Листом від 14.03.2023 №807/12/02-2023 Управління кадрового забезпечення ГУНП в Житомирській області скерувало завідувачу сектору з питань пенсійного забезпечення ГУНП в Житомирській області документи та розрахунок для призначення пенсії ОСОБА_1 (том 1 а.с. 82).

17.03.2023 на електронну пошту ГУНП в Житомирській області надійшла скарга ОСОБА_1 від 17.03.2023. В скарзі посилався на те, що 14.03.2023 прибув до ГУНП в Житомирській області, де отримав свою трудову книжку, не погоджується із записами на стор.4-5 трудової книжки щодо його звільнення 31.01.2023 зі служби в НП України поліції. З посиланням на норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту населення від 29.07.93 №58 просив негайно вжити заходів щодо усунення порушень згаданої Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (том 1 а.с. 79). За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 надіслано відповідь вих. №Б-72/105/01/12-2023 від 30.03.2023, зі змісту якої запит трудової книжки про звільнення внесений на підставі наказу ГУНП в Житомирській області від 30.01.2023 № 43 о/с (том 14 а.с. 80).

17.03.2023 до ГУНП в Житомирській області надійшла поштою заява ОСОБА_1 від 13.03.2023 (реєстр. №Б-549) про скасування пункту наказу ГУНП в Житомирській області від 30.01.2023 №43 о/с в частині його звільнення зі служби в поліції. Подану заяву позивач мотивував тим, що він в період з 30.01.2023 по 13.03.2023 перебував на лікуванні та бажає продовжувати проходження служби в НП (том 1 а.с. 72). Відповідно до поштового конверта та відомостей із сайту «Укрпошта» для відстеження стану доставки поштових відправлень конверт із рапортом ОСОБА_1 від 30.01.2023, скерований ГУНП в Житомирській області 08.02.2023 та вручений адресату 13.022023 (том 1 а.с.70звор.,71).

За результатом розгляду цієї заяви ГУНП в Житомирській області скерувало заявнику лист №Б-73/105/05/12-2023 від 29.03.2023 такого змісту:

«За результатами розгляду заяви інформуємо, що наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 30.01.2023 №43 о/с, Вас звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням), відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», з 31 січня 2023 року, на підставі поданого раніше рапорту, про що 31.03.2023 Вам повідомлено в телефонній розмові заступником начальника відділу комплектування УКЗ ГУНП за номером телефону НОМЕР_3 та листом від 31.01.2023 вих. №273/12/01-2023.

Станом на 30.01.2023 та 31.03.2023 рапорт про відкликання поданого рапорту про звільнення зі служби в Національній поліції України та документи про перебування на лікарняному до Головного управління Національної поліції в Житомирській області не надходили.

Враховуючи викладене, підстав для скасування наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 30.01.2023 №43 о/с, про Ваше звільнення зі служби в поліції, немає.

Оскільки Вас звільнено, Ви можете проходити службу в поліції тільки після успішного проходження конкурсного відбору на службу в поліцію».

28.03.2023 заст. начальника ВК УКЗ ГУНП в Житомирській області В.Главацький подав начальнику УКЗ ГУНП в Житомирській області Д.Слівінському рапорт, в якому доповів, щодо заяви ОСОБА_1 від 13.03.2023 про скасування пункту наказу ГУНП в Житомирській області від 30.01.2023 №43о/с в частині звільнення його зі служби в поліції. В рапорті зазначив, що 31.01.2023 о 12.19 він в телефонній розмові за номером тел. НОМЕР_3 повідомив ОСОБА_1 про його звільнення зі служби в поліції з 31.01.2023, зауваживши, що під час цієї розмови останній не інформував його про те, що бажає проходити службу в поліції та перебуває на лікарняному (том 1 а.с. 76). Начальник Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області видав довідку від 28.03.2023 №4760/208-2023, якою засвідчив, що станом на 30.01.2023 та 31.01.2023 в Коростенському РУП ГУНП в Житомирській області не було інформації щодо перебування на лікарняному заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення КРУП ГУНП полковника поліції ОСОБА_1, останній про своє перебування на лікарняному керівництво КРУП не повідомляв (том 1 а.с. 77). Позивач вважає ці документи недостовірними, сформованими з метою формування додаткової доказової бази в цьому судовому спорі.

При прийнятті рішення суд керується такими мотивами щодо обрання та застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, а також оцінки аргументів сторін та фактичних обставин цієї справи:

Основні аргументи ОСОБА_1 на обґрунтування позовних вимог про скасування наказу про звільнення зі служби в поліції такі:

- рапорт від 14.12.2022 про звільнення за власним бажанням з 31.01.2023 написано формально, під диктовку керівництва, як гарантія дотримання позивачем досягнутих з керівництвом ГУНП у Житомирській області домовленостей про переведення в іншу область;

- позивач рапортом від 30.01.2023 просив керівництво не розглядати рапорт від 14.12.2022 про звільнення за власним бажанням з 31.01.2023 як поданий передчасно, оскільки на даний час має намір проходити службу в ГУНП в Рівненській області;

- звільнення відбулося під час перебування позивача на лікарняному, тому дата звільнення повинна була бути перенесена на 14.03.2023 (дата одужання), а він вважається таким, що не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору в розумінні ст.38 КЗпП, а отже - відповідач не вправі звільнити його за поданою 14.12.2022 заявою;

- оскільки станом на дату одужання (14.03.2023) позивач не мав бажання звільнятися, що було достеменно відомо відповідачу (14.02.2023 зареєстровано рапорт від 30.01.2023), то наказ про його звільнення зі служби з 31.01.2023 є протиправним.

Основні аргументи ГУНП у Житомирській області на обґрунтування заперечень позову про скасування наказу про звільнення зі служби в поліції такі:

- позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі Закону №2262, при цьому кілька разів змінював дату, з якої просив його звільнити, востаннє - 31.01.2023, ця дата погоджена його керівництвом, тиску на позивача не чинилося;

- звернення ОСОБА_1 27.01.2023 до ГУНП у Рівненькій області щодо переведення в підпорядкований йому підрозділ поліції в Рівненській області не підтверджує обізнаності відповідача про зміну планів позивача, бажання продовжувати службу в поліції виникло у позивача під час перебування на лікарняному, проте він не повідомляв про це керівництво ГУНП у Житомирській області в період з 14.12.2022 по 31.01.2023;

- звільнення за власним бажанням під час лікарняного не порушує прав позивача та може бути підставою для зміни дати звільнення (за його заявою), а не для поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Доводи сторін щодо належності/добросовісності дій відповідача в процесі повідомлення відсутнього на роботі позивача про звільнення з 31.01.2023 (скерування документів поштою) враховані судом при вирішенні клопотань сторін щодо оцінки причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом як поважних/неповажних. Разом з тим, такі доводи не стосуються предмету доказування у спорі про скасування наказу про звільнення.

При оцінці аргументів сторін суд враховує такі положення законодавства:

Кодекс законів про працю України (затверджений законом Української Радянської Соціалістичної Республіки від 10 грудня 1971 року № 322-VIII, в чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції, далі - КЗпП), відповідно до його преамбули, визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці та містить такі норми:

- Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП);

- право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку (частина перша статті 2 КЗпП);

- законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (стаття 3 КЗпП);

- законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП);

- підставою припинення трудового договору в т.ч. є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41)

(пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП);

- (1) працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. (2) У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу ([…] вихід на пенсію […], а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. (3) Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (стаття 38 КЗпП);

- не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третя статті 40 КЗпП).

Оцінюючи аргументи сторін щодо сфери дії, співвідношення та тлумачення норм КЗпП з метою їх застосування до спірних правовідносин суд керується такими міркуваннями:

1) основою законодавства про працю в Україні є КЗпП 1971 року, що за свою п`ятдесятилітню історію зазнав численних змін, котрі тяжко назвати системними. Цей кодекс в чинній редакції містить норми, що приймалися за різних історичних та суспільно-економічних реалій, з очевидно відмінною метою правового регулювання, як-от:

- завданням КЗпП України надалі залишається «регулювання трудових відносин з метою поступового перетворення праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини». Таке завдання відповідало ідеології будівництва соціалізму в державі робітників та селян (на час прийняття цього кодексу в 1971 році), проте таке очевидно суперечить закладеній в Конституції України ідеї про право кожного заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується;

- в 1991 році в КЗпП запроваджено завдання держави забезпечити перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку;

- КЗпП очевидно не відповідає актуальним потребам правового регулювання відносин щодо проходження публічної служби (запроваджене в 2005 році загальне поняття для позначення професійної діяльності суддів, прокурорів, військової служби, іншої державної служби, служби в органах місцевого самоврядування).

Законодавець поступово вирішує цю проблему двома шляхами:

- приймає спеціальні закони, що регулюють суспільні відносини щодо проходження окремих видів публічної служби, як-от Закон України «Про Національну поліцію»;

- вносить зміни в КЗпП з метою його узгодження з нормами згаданих спеціальних законів, напр. щодо особливостей вивільнення працівників, які мають статус державних службовців, особливостей переведення прокурорів тощо.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 580-VIII поліція у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частини перша та друга статті 59 Закону № 580-VIII).

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга і третя статті 77 Закону № 580-VIII).

Пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. № 114 (зі змінами та доповненнями, далі - Положення №114).

Підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Тлумачачи пункти 64, 68 Положення №114 в порівнянні із положеннями статті 38 КЗпП, касаційний суд (як Верховний Суд України, так і Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду) сформував таку усталену практику правозастосування:

- підхід законодавця при регулюванні питання про звільнення осіб рядового та начальницького складу ОВС/ поліцейських за власним бажанням (спеціальні норми), на відміну від загальних норм про обов`язок працівника попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (ст. 38 КЗпП), обумовлений особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо;

- разом з тим, у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку (три місяці) з дня подання рапорту про звільнення сторони вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін;

- суди також повинні проаналізувати вказану в рапорті причину звільнення.

Оцінюючи доводи позивача про те, що рапорт від 14.12.2022 носив «формальний» характер та був написаний на незаконну вимогу керівництва, забезпечував реалізацію неформальних домовленостей щодо переведення тощо, суд зауважує таке: на момент написання рапорта від 14.12.2022 ОСОБА_1 був полковником (найвище звання середнього складу поліції) та мав стаж служби в правоохоронних органах більше 27 років, займав посаду керівника слідчого відділення управління поліції. З огляду на це позивача слід визнати досвідченим офіцером високого рангу, що спеціалізувався на розслідуванні злочинів та був особою, процесуально самостійною при прийнятті рішень. Така роль за замовчуванням передбачає здатність та вміння опиратися незаконному тиску, а також наявність навиків фіксування спроб незаконного впливу та належного реагування на такі протиправні дії. Разом з тим, позивач не надав суду будь-яких доказів, що могли б підтвердити факт вчинення керівництвом на нього тиску з метою написання рапорту про звільнення, не навів тих аргументів керівництва, які могли б змусити його написати рапорт проти власної волі, а також не назвав будь-яких причин, чому він не повідомив про такі обставини керівництво Національної поліції України.

Суд, проаналізувавши практику розгляду судами спорів за аналогічних обставин, звертає увагу на те, що незаконне звільнення особи «за власним бажанням» зазвичай відбувається за двома сценаріями: - особа пише заяву/рапорт про звільнення за власним бажанням та не вказує дати її написання, керівництво зберігає таку заяву та використовує її як підставу для звільнення у будь-який зручний для себе момент; - особа під тиском пише заяву/рапорт про звільнення за власним бажанням та миттєво (у максимально стислі строки) звільняється зі служби.

В цій ситуації позивач визнає, що 14.12.2022 написав рапорт про звільнення за власним бажанням з 31.01.2023, а звільнення відбулося після спливу місяця та двох тижнів від дати написання рапорту і визначений позивачем день - 31.01.2023. Отже, від дати написання рапорту до його реалізації минуло півтора місяці. Суд вважає, що у випадку достовірності тверджень позивача про вчинення керівництвом на нього протиправного тиску з метою написання рапорту цей термін був достатньо тривалим, що заявник оговтався, обдумав ситуацію та вжив заходів для повідомлення про незаконний тиск вищого керівництва, або принаймні просто відкликав рапорт від 14.12.2022 у розумні строки (до 31.01.2023). Отже, твердження позивача про тиск керівництва з метою написання ним рапорта від 14.12.2022 є голослівними та відхиляються.

Зі змісту рапорта від 14.12.2022 вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до керівництва із проханням про звільнення за власним бажанням, аргументуючи це наявністю вислуги років, достатньої для призначення пенсії на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вислуга позивача на момент написання рапорта (понад 27 років) була достатньою для призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» статті 12 цього закону (25 календарних років і більше на день звільнення). ОСОБА_1 після звільнення із поліції та завершення лікування продовжив реалізацію згаданого в рапорті від 14.12.2022 бажання, звернувшись до керівника УКЗ ГУНП у Житомирській області із заявою про скерування документів для призначення пенсії до пенсійного відділу (том 1 а.с.81); за наслідками вирішення цієї заяви складено розрахунок на призначення пенсії та разом із необхідними документами скеровано до сектору з питань пенсійного забезпечення ГУНП (том 1 а.с.82).

Суд визнає, що прохання особи, котра має достатню вислугу років, про звільнення у зв`язку із виходом на пенсію є поважною причиною для звільнення з поліції за власним бажанням в розумінні Положення №114. Суд також враховує, що звільнення з поліції відбулося із дати, яку позивач самостійно вказав у рапорті як бажану дату звільнення, що повністю відповідає усталеній правозастосовній практиці з цього питання. Отже, звільнення ОСОБА_1 відбулося відповідно до положень пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, пп. 64, 68 Положення №114 та є правомірним.

Щодо аргументів позивача про незаконність його звільнення з огляду на перебування з 30.01.2023 на лікуванні, то такі є очевидно помилковими. На обґрунтування такої тези позивач покликається на норму частини третьої статті 40 КЗпП, відповідно до якої не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності. В спірній ситуації позивача звільнено за власним бажанням, а не з ініціативи роботодавця, тому вказана позивачем норма права не регулює спірних правовідносин. Отже, перебування ОСОБА_1 з 30.01.2023 на лікуванні не є перешкодою для його звільнення за власним бажанням з 31.01.2023. Роз`яснення з цього питання Міністерство соціальної політики України надавало ще в 2012 році (лист від 27.04.2012 № 70/06/186-12 «Щодо звільнення за власним бажанням»; https://zakon.rada.gov.ua/rada/show/v0070739-12#Text).

Покликання позивача на частину другу статті 38 КЗпП (працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору) також є помилковим, оскільки ця норма не регулює спірних правовідносин. Суд наголошує, що передбачені частиною другою статті 38 КЗпП гарантій застосовуються до кола осіб, процедура звільнення яких врегульована частиною першою цієї статті - працівників за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, котрі можуть письмово попередити роботодавця про бажання звільнитися за два тижні до звільнення. Щодо службовців органах внутрішніх справ та поліцейських, то підстави та процедура їхнього звільнення за власним бажання врегульовані в інший спосіб спеціальними нормами (пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII та пп. 64, 68 Положення №114), котрі встановлюють інші строки подання та вимоги до обґрунтування рапорту і не передбачають можливості поліцейського «автоматично» залишитися на службі після спливу тримісячного строку/настання обраної в рапорті на звільнення дати звільнення, а також обов`язку відповідного підрозділу поліції в такій ситуації залишати поліцейського на службі.

Щодо доводів позивача про те, що його керівництво було зобов`язане з`ясовувати у нього, чи ОСОБА_1 станом на 31.01.2023 все ще бажає звільнятися з поліції у зв`язку із виходом на пенсію, то суд оцінює такі як очевидно безпідставні. Суду не відома жодна норма права, яка б встановлювала обов`язок роботодавця перепитувати працівника, котрий заздалегідь у встановленому законодавством порядку (письмово) висловив бажання звільнитися з поважних причин, чи він часом не передумав звільнятися; більше того, суд вважає, що така постановка питання в принципі суперечить здоровому глузду. Суд переконаний, що в описаній ситуації ініціативу може і повинен проявляти той, хто змінив своє бажання на протилежне (передумав звільнятися), при цьому така ініціатива повинна бути уречевлена в тій самій формі (письмова заява) і до закінчення строку, з якого особа підлягає звільненню за власним бажанням.

Отже, ОСОБА_1 , передумавши звільнятися із служби в поліції з 31.01.2023 на підставі заздалегідь поданого ним рапорту від 14.12.2022, міг та мав реальну можливість відкликати його - до реалізації відповідачем.

Судячи зі змісту промов позивача та його рапортів від 27.01.2023 (том 1 а.с.14-15), ОСОБА_1 27.01.2023 перебував на прийомі в керівництва ГУНП у Рівненській області та погоджував можливість подальшого проходження служби в одному із слідчих підрозділів на території Рівненської області. Отже, позивач виявив бажання продовжити службу в поліції за три дні до звільнення, коли ОСОБА_1 , перебуваючи на лікуванні, поїхав в іншу область на прийом до керівництва ГУНП у Рівненській області щодо можливості проходження служби в одному із його підрозділів. Проте ОСОБА_1 не повідомив про це бажання власне керівництво - не скерував до 31.01.2023 рапорт про бажання продовжувати службу в поліції, про переведення в інший підрозділ, про відкликання рапорту від 14.12.2022 про звільнення тощо.

При цьому позивач мав реальну можливість повідомити безпосереднього начальника чи керівництво ГУНП у Житомирській області про бажання продовжувати службу або особисто (оскільки стан здоров`я дозволив позивачу поїхати в Рівне на співбесіду, то він прибути і до місця несення служби), або шляхом надіслання відповідного рапорту поштою/електронною поштою, або шляхом скерування електронних копій відповідних документів на месенджер керівнику кадрового підрозділу управління, в якому він проходив службу. Адже сам ОСОБА_1 доводить, що він переписувався з керівником кадрового підрозділу Коростенського РУП ОСОБА_2 в месенджері (том 2 а.с.19-20) з приводу свого перебування на лікарняному в період з 18.01.-25.01.2023, 26.01.-29.01.2023, 30.01.2023, а отже - міг, повинен був та мав реальну можливість повідомити про бажання продовжувати службу в поліції та відкликати рапорт від 14.12.2022.

Суд зауважує, що позивач усвідомлював необхідність вчинення описаних вище дій, оскільки скерував рапорт відповідного змісту («Прошу Вас мій рапорт від 14.12.2022 з приводу звільнення з Національної поліції України за власним бажанням з 31.01.2023 не розглядати, оскільки такий подано передчасно, на даний час маю намір в подальшому проходити службу в ГУНП в Рівненській області») до ГУНП у Житомирській області. Проте відповідні дії позивач вчинив лише 08.02.2023 (здав конверт із рапортом на пошту), а адресат отримав цей рапорт 13.02.2023 (том 1 а.с.68,70-71), тобто через два тижні після прийняття оскарженого рішення. За таких обставин справи суд не встановив ознак протиправності оскарженого рішення, прийнятого 30.01.2023.

Підсумовуючи наведені мотиви суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу №43 о/с від 30.01.2023 «По особовому складу» є безпідставними, тому в їх задоволенні слід відмовити. Інші аргументи сторін та надані на їх підтвердження докази не стосуються предмету доказування та не впливають на наведені вище мотиви оцінки оскарженого наказу.

З огляду на цей висновок суд також відмовляє у задоволенні похідних позовних вимог - про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд окремо вказує на безпідставність позовних вимог (в редакції заяви про зміну підстав позову від 15.05.2023) про стягнення з відповідача щомісячного грошового забезпечення, передбачене для посади заступника начальника управління поліції - начальника слідчого відділення Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області у період вимушеного прогулу з 01.02.2023 по день фактичного поновлення на службі в Національній поліції, яке повинно складатися з таких нарахувань: 1) посадовий оклад - 3250 грн., 2) оклад за спеціальним званням - 2400 грн., 3) надбавка за стаж служби у розмірі 50% - 2825 грн., 4) надбавка за специфічні умови служби у розмірі 75% - 6356,25 грн., 5) надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% - 487,50 грн., 6) середньо відсотковий розмір премії, встановлений для заступників начальника Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, який був встановлений щомісячно з 01.02.2023, 7) додаткова доплата до грошового забезпечення згідно з Постановою КМУ №375 (на період дії цієї Постанови) в розмірі 50% грошового забезпечення, 8) додаткова винагорода згідно з постановою КМУ №168 (наказом МВС №775). Адже відповідно до статті 235 КЗпП (застосовується, оскільки Законом № 580-VIII це питання не врегульовано) при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймається рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток за час вимушеного прогулу є умовною (розрахунковою) величиною, порядок обчислення якої визначається Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, проведений ОСОБА_1 розрахунок грошового забезпечення за посадою в наведеному вище вигляді є помилковим.

Отже, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з мотивів їх безпідставності.

Повне рішення виготовлене 19.08.2023.

Керуючись ст.ст. 19-20,22,25-26,90,139,241-246, 250-255,295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Москаль Р.М.