Справа № 490/1341/23
Суддя: Черенкова Н. П.
Дата ухвалення: 2023-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/137/2023 Справа № 490/1341/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого-судді Черенкової Н.П.,

секретаря судових засідань -Романової К.Т.,

за участю представника позивача - адвоката Тітуся А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області департаменту патрульної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №6536570 від 12.02.2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі сері їЕАС№6536570 від 12.02.2023 року.

Обґрунтовує позов тим, що 12 лютого 2023 року інспектор лейтенант поліції 1 батальйону 8 роти Управління патрульної поліції в Одеській області Чиж Павло Павлович виніс постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АС № 6536570. відповідно до якої прийнято рішення застосувати до ОСОБА_1 , адміністративне стягнення, передбачене частиною 1 статті 121-3 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 1190 грн.

Позивач вказує, що 12 лютого 2023 року рухався на транспортному засобі MERCEDES-BENZ GLS400 номерний знак НОМЕР_1 з міста Миколаєва до міста Одеса по автодорозі М14 При в`їзді у місто Одеса, приблизно о 17:00, на блокпосту (21 км автодороги М14 Одеса Мелітополь) був зупинений військовослужбовцем ЗСУ. Військовослужбовець попросив Позивача пред`явити документи, що посвідчують його особу. Позивач пред`явив військовослужбовцю свої документи у мобільному телефоні у застосунку (ДІЯ). Військовослужбовець попросив Позивача прийняти вправо, зупинитись та зачекати. Оскільки в Україні діє військовий стан, Позивач підкорився вимозі військового прийняв вправо, заглушив двигун автомобіля та став чекати його повернення.Через декілька хвилин до автомобілю у якому знаходився Позивач підійшов той же військовий з поліцейським.Не називаючи причини для зупинки, не представившись, поліцейський зажадав від Позивача передачі йому водійського посвідчення та документів на автомобіль. Підкорюючись вимозі поліцейського Позивач передав поліцейському Чиж П.П. водійське посвідчення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Поліцейський Чиж П.П. на власному телефоні показав Позивачу фотографію номерного знаку автомобіля, яким керував Позивач вказавши, що номерний знак заклеєний плівкою. Фотографія, яку показував поліцейський була поганої якості. Коли саме поліцейськийробив цю фотографію і яким чином вона з`явилася у його телефоні поліцейський Чиж П.П. не пояснив. Після цього, поліцейський Чиж П.П не пред`являючи доказів вчинення правопорушення, не надавши можливості скористатись правничою допомогою, без проведення розгляду адміністративної справи вручив Позивачу постанову серії ЕАС №6536570 про порушення п.30.2 ПДР та вчинення адміністративного правопорушення. передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Позивач ознайомився з врученою йому постановою, вийшов з автомобіля та на свійвласний телефон зробив фотографію номерного знаку автомобіля НОМЕР_1 . На фотографії зробленій телефоном номерний знак відображається чітко визначаються буквено- числова комбінація номерного знаку, який незабруднений і нічим не заклеєний Працівниками поліції не було задокументовано факт порушення водієм ОСОБА_1 таких положень Правил дорожнього руху, які б відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» давали право працівникам поліції здійснити законну зупинку транспортного засобу під керуванням останнього.

Посилаючись на вищевказане, Позивач вважає, що оскаржувана постанова не відповідає обставинам справи, винесена з порушенням вимог чинного процесуального законодавства та підлягає скасуванню.

Протоколом автоматизованого розподілу від 23.02.2023 року головуючим у даній справі визначено суддю Черенкову Н.П. та передано 27.02.2023 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.02.2023 року прийнято даний адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

25.04.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, наступного змісту.

12.02.2023 року о 16 год. 56 хв. в ході виконання службових обов`язків інспектор роти № 8 батальйону № 1 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції старший лейтенант поліції Чиж Павло Павлович , за адресою: Одеська обл., дорога М14 Одеса-Мелітополь, 21 км, виявив транспортний засіб «MERSEDES-BENZ GLS400» номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням гр. ОСОБА_1 , номерний знак якого був заклеєний стороннім предметом, а саме світловідбиваючою плівкою, чим порушив п. 30.2 Правил дорожнього руху, та скоїв правопорушення передбачене ч. 1 ст. 121-3 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КУпАП). Згідно пунктів 1 частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби, зокрема, у разі, якщо водій порушив ПДР. Факт заклеєння номерного знака світловідбиваючою плівкою на автомобілі «MERSEDES-BENZ GLS400» номерний знак НОМЕР_2 , підтверджується фотознімком та відеозаписами з портативного відеореєстратора поліцейських, які додані до відзиву.Щодо нібито не надання можливості реалізації права на захист, відповідач зазначає, що право користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права гарантується при розгляді справи за правилами розділу IV КУпАП, який у даному випадку здійснювався. Санкція ч. 1 ст. 121-3 КпАП України не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень. Законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення. При цьому користуватися правовою допомогою є правом особи, стосовно якої розглядається справа про адміністративне правопорушення. Позивач міг скористатися правовою допомогою адвоката або іншого фахівця в галузі права, зокрема, за допомогою засобів телефонного зв`язку. Крім того, на відео з портативного відеореєстратора поліцейських чітко видно, що позивачем не було заявлено клопотання про необхідність скористатися правничою допомогою.

Інспектор Чиж П.П. мав всі законні підстави для розгляду справи на місці вчинення правопорушення, ним дотримана процедура розгляду справи, постанова обґрунтована, винесена на підставі та у порядку передбаченому законодавством. Доводи позивача щодо необхідності її скасування безпідставні, необґрунтовані та не підкріплені нормами законодавства. Відповідач вважає, що позивач таким чином намагається уникнути встановленої законом відповідальності, а тому просив залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позов без задоволення.

18.05.2023 року від представника позивача - адвоката Тітуся А.В. надійшла відповідь на відзив, в якій відхиляє викладені відповідачем обставини розгляду справи, оскільки вони не підтверджуються наданим відеозаписом з ID реєстратора 474569 поліцейського Чиж П.П. та є суб`єктивною думкою, припущенням відповідача.

Позивач до судового засідання не з`явився. Представник позивача- адвокат Тітусь А.В. позов підтримав у повному обсязі, просив врахувати всі надані докази та продовжити розгляд справи у відсутності сторін.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом задоволено дане клопотання, ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін.

У відповідності до ст.205 КАС України суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.3 ст.268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст.229 КАС України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного висновку.

Оскільки вказана справа є незначної складності і для неї пріоритетним є швидке вирішення, суд розглянув її в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, які визначені у ст. 268, 269, 271, 286 КАС України. В свою чергу, вищенаведені положенняКАС Українине містять у собі заборони або обмежень на застосування правил, передбачених для спрощеного позовного провадження у ч. 5 ст. 262 КАС України, а саме щодо можливості розгляду справи без повідомлення сторін за наявними матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із пунктом 1 частини першоїстатті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За нормою пункту 1 частини першої статті 20 Кодексу адміністративного судочинства України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішення відповідача - постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, є правовим актом індивідуальної дії.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість прийнятої постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності з прийняттям постанови про адміністративне правопорушення з визнанням його вини у вчиненні адміністративного правопорушення та накладення стягнення.

Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Це право передбачено частиною другою статті 55 Конституції України та статтею 6 КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2023 року інспектором1 батальйону 8 роти Управління патрульної поліції в Одеській області старшим лейтенантомЧиж П.П. винесено постанову серії ЕАС № 6536570, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 1190,00 грн за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною1 статті 121-3 КУпАП.

В оскаржуваній постанові відповідачем зазначено, що 12.02.2023 року о 16:53:23 год. в Одеська обл., на дорозі М14 Одеса-Мелітополь, 21 км, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «MERSEDES-BENZ GLS400» номерний знак НОМЕР_2 , керував з номерним знаком, що був заклеєний стороннім предметом, а саме світловідбиваючою плівкою, що не відповідає вимогам ДСТУ, чим порушив п. 2.9. в) ПДР - керування водієм Т/з з номерним знаком, що не відповідає вимогам стандартів. Частина 1 статті 121-3 КУпАП.

Порядок дорожнього руху на території України, згідно з положеннями Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно з законодавством.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України,Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII (далі - Закон № 3353-ХІІ), Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.

У частині першій статті 3 Закону № 580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно зі ст. 14 Закону № 3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, як ч. 1 ст. 121-2 КУпАП.

Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Аналогічний порядок розгляду справ про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі без складання протоколу передбачено і п. 4 розділу I Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ № 1395 від 07.11.2015 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за № 1408/27853 (далі -Інструкція № 1395), відповідно до якої у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Пунктом 5 розділу IV Інструкції № 1395 передбачено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХVцієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

У статті 276 КУпАП визначено місце розгляду справи про адміністративне правопорушення. Так, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеномузаконом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3, 11ст. 23 Закону № 580-VIIIпередбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань: вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманнямПравил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з п.п.1.1,1.3 ПДР Правила відповідно до Закону № 3353-XII встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до п. 30.2 ПДР на механічних транспортних засобах (за винятком трамваїв і тролейбусів) і причепах у передбачених для цього місцях встановлюються номерні знаки відповідного зразка. На трамваях і тролейбусах наносяться реєстраційні номери, що надаються відповідними уповноваженими на те органами.

Забороняється змінювати розміри, форму, позначення, колір і розміщення номерних знаків, крім випадку закріплення заднього номерного знака на додатковому обладнанні, що призначене для тимчасового перевезення багажу або вантажу, наносити на них додаткові позначення або закривати їх, вони повинні бути чисті і достатньо освітлені.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-3 КУпАП керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством заборонено наносити будь-яке покриття на номерний знак автомобіля, яке ускладнює його ідентифікацію, та регламентовано відповідальність за вчинення таких дій.

Аналогічні висновки містяться в постановах Шостого апеляційного адміністративного суду 23 грудня 2021 року № 754/10336/21 та від 07 липня 2022 року № 752/28732/21.

Пунктом 2.9 «в» ПДР передбачено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом з номерним знаком, що закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м.

Отже, належним доказом доведення правопорушення, виходячи з його природи, є замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення, що і підтверджувало б факт того, що плівка перешкоджає чи ускладнює ідентифікацію символів номерного знаку.

Як вбачається з наданого відповідачем відеозапису, замірів щодо дійсної видимості символів номерного знака автомобіля позивача працівниками поліції не проводилось.

З дослідженого відеозапису з відеореєстратора нагрудного ID реєстратора 474569 судом встановлено, що на номерному знаку транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 візуально не вбачається світловідбивної плівки, яка б перешкоджала ідентифікації символів номерного знака автомобіля та не дозволяла б ідентифікацію символів номерного знаку, а на самому номерному знаку чітко видно буквено-числову комбінацію, як того вимагають стандарти ДСТУ та законодавство. Отже, предметів, що закривають номер або додаткових позначень на ньому - не зафіксовано.

Надане відповідачем в якості доказу фото, судом визнається як неналежний доказ, виходячи з наступного.

Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1026 від 18 грудня 2018 року, містить чіткий перелік пристроїв, з допомогою яких поліції надано право проводити відеофіксацію, та не надає право поліцейським здійснювати відеофіксацію власними мобільними пристроями.

Ця Інструкція регулює застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції автоматичної фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, доступ до відеозаписів працівників поліції та інших осіб, порядок зберігання, видачу та приймання технічних приладів і технічних засобів, а також зберігання, видалення та використання інформації, отриманої з цих приладів.

Ця Інструкція не поширюється на здійснення працівниками поліції фото- і кінозйомки, відеозапису процесуальних дій відповідно до вимог статті 107 Кримінального процесуального кодексу України, негласних слідчих (розшукових) дій, оперативно-розшукових заходів, застосування в системі фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2017 року№ 833«Про функціонування системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі».

Застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення;

2) охорони громадської безпеки та власності;

3) забезпечення безпеки осіб;

4) забезпечення публічної безпеки і порядку.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31, ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», з метою забезпечення організації застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, наказом МВС № 1026 від 18.12.2018 затверджена Інструкція із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка передбачає застосування поліцейськими відеореєстраторів; портативних відеореєстраторів, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського, інших приладів, але не передбачає застосування мобільних телефонів.

Отже, як вбачається з наведеного, жодною нормою матеріального права не передбачено застосування працівником патрульної поліції мобільного телефону для фіксації факту порушення Правил дорожнього руху, оскільки така зйомка може робитись лише на пристрій, який закріплений на однострій, у/на службових транспортних засобах або встановлений стаціонарно.

Поліції дозволяється застосовувати портативні відеореєстратори на форменому поліцейському одязі, встановлені відеореєстратори на службових транспортних засобах, стаціонарні відеокамери в цілодобовому режимі. У списку є системи відеозапису на безпілотних літальних апаратах.

В цьому списку немає таких пристроїв як мобільні телефони або смартфони. Тим паче особисті. Таким чином, Інструкція №1026 не дає поліцейським право здійснювати відеофіксацію порушень правил дорожнього руху чи процедуру розгляду адміністративних справ особистими мобільними телефонами.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що при ухваленні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, працівником поліції не дотримано вимог закону, а саме ст.ст.245,247,280 КУпАП, неповно і невсебічно з`ясовано обставини адміністративної справи, а тому постанова про притягнення до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.

Згідно з пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи, що відповідачем не доведено наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121-3 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача підлягає закриттю.

Щодо міркувань позивача про незаконну та безпричинну зупинку транспортного засобу суд ставиться критично. Позивачем в позові зазначено, що вимога про пред`явлення документів мала місце на блок-посту.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації /РФ/ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 р. строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану, в Україні неодноразово продовжувався. Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені нормами Закону України N 389-VIII від 12.05.2015 р. "Про правовий режим воєнного стану". Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 8 цього Закону в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів. Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, перевіряти у порядку, визначеному КМ України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України. Постановою КМ України № 1456 від 29.12.2021 р. затверджено Порядок перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану.

Випадки, коли уповноважена особа має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, визначені п. 7 вказаного Порядку. До таких відносяться знову ж таки: існування підстав, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом. У разі виявлення під час перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян ознак складу кримінального та/або адміністративного правопорушення затримання таких осіб та вилучення відповідних речей здійснюється відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України та Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 12 зазначеного Порядку). Крім того, порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року № 1455 (далі Порядок №1455) визначає процедуру встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан (далі - особливий режим), що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Під терміном блокпост мається на увазі посилений контрольно-пропускний пункт, який за рішенням військового командування тимчасово встановлюється на вході/виході (в`їзді/виїзді) на територію/з території, де введено воєнний стан і встановлено особливий режим (за винятком державного кордону), на якому облаштовуються місця для перевірки осіб, транспортних засобів, багажу та вантажів, позиції вогневих засобів та бойової техніки, місця для відпочинку та забезпечення життєдіяльності особового складу, який виконує завдання на такому пункті, до складу якого можуть входити службові особи військових формувань та правоохоронних органів, які відповідно до закону залучені до здійснення заходів правового режиму воєнного стану; Згідно п. 10 Порядку № 1455 Заходи з контролю в`їзду/виїзду включають перевірку на блокпостах: документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи; перевірку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу (документів на транспортний засіб, документів на вантаж, дорожнього листа тощо).

З огляду на зазначене, суд вважає безпідставним посилання позивача про незаконність дій працівників поліції під час розгляду та притягненню його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, а саме безпричинної зупинки позивача.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також відрізних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Визначаючись щодо обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу суд має надати оцінку обґрунтованості розміру заявлених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу в контексті пропорційності їх складності правовому супроводу справи та враховуючи зміст та обсяг наданих послуг.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Разом з тим, вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, суд зазначає, що стаття 134 КАС України не позбавляє права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Суд зазначає, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а, ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, яка також зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №620/1958/19 у постанові від 11.10.2021 року, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

При цьому, судом враховано незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, спірні правовідносини не є новими у судовій практиці, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.

Таким чином, заявлені представником позивача - адвокатом Тітусем А.В. до відшкодування 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити в загальному розмірі 2000,00 грн.

При подачі позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 536,80 грн., що підтверджується квитанцією №ПН1047 від 17.02.2023 року.

Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.

За такого, позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.19,62 Конституції України, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженою наказом № 1395 від 07.11.2015 року МВС України, ст.ст.1,13 Закону України «Про Національну поліцію», Правилами дорожнього руху України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, ст. ст.7, 122, 222, 245, 251, 252, 255, 256, 258, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст. 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 134, 139, 268-271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адмінінстративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області департаменту патрульної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №6536570 від 12.02.2023 року - задовольнити частково.

Скасувати постанову серії ЕАС №6536570 від 12.02.2023 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн. та на судовий збір у сумі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а учасниками справи, яким повне рішення не було вручене у день його проголошення, у той же строк з дня його вручення.

Повний текст рішення виготовлений 18 серпня 2023 року.

Суддя Черенкова Н.П.