Справа № 380/15837/22
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/15837/22 пров. № А/857/7628/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судова-Хомюк Н.М.,

суддів: Онишкевич Т.В.,

Іщук Л.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року у справі № 380/15837/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (надалі також - ГУ ПФ України у Львівській області, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 28.07.2022, без номера, про відмову у перерахунку та поновленні виплати пенсії позивачу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області відновити виплату пенсії за віком позивачу, починаючи з 07.10.2009, з її одночасним перерахунком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, з урахуванням змін у пенсійному законодавстві, пенсійною реформою України (перерахунок з 01.10.2017), як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, із застосуванням усіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплат перебувають у пенсійній справі, не нижчій за мінімальну пенсію у розмірі прожиткового мінімуму, компенсацією втрати частини доходів за затримку виплати пенсії за період з 07.10.2009 по день фактичного виконання рішення, одним платежем, на визначений позивачем банківський рахунок, згідно з заявою, поданою представником позивача за довіреністю.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивачу припинено виплату пенсії з 01.09.1995 року у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, однак позивач вважає, що має право на поновлення пенсії з 07.10.2009 року, адже 07.10.2009 року Рішенням Конституційного суду України № 25-рп/2009 були скасовані положення законодавства, що забороняли виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і яке обґрунтоване нормами ст. ст. 35, 46, 49 Закону про пенсії та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач також зазначає, що в рамках цього провадження відсутні підстави для розгляду судом питання про наявність у позивача права на отримання пенсії за віком в Україні при постійному проживанні за кордоном, оскільки відповідне питання вирішене на користь позивача рішенням Львівського окружного адміністративного суду, що набрало законної сили, від 07.02.2022 у справі №380/22339/21. Позивач зазначає, що пенсійний орган, не зважаючи на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.02.2022 у справі №380/22339/21 повторно рішенням від 28.07.2022 позивачу відмовлено у перерахунку та поновленні виплати пенсії. Відмова обґрунтована тим, що позивачем не дотриманий порядок звернення за пенсією. Вказує, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача відновити виплату пенсії за віком позивачу, починаючи з 07.10.2009, з її одночасним перерахунком.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у проведенні поновлення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 28.07.2022 року (з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022 року по справі №380/22339/21).

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з компенсацією втрати частини доходів на визначений ним банківський рахунок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням в частині задоволених вимог, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, те що відповідно ст.51 Закону №1058-IV передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон, пенсія призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Апелянт також вказує, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, однак на сьогодні міжнародного договору між Україною та Ізраїлем, згода на обов`язковість якого надана Верховною радою України, щодо виплати пенсії - не існує. Апелянт зазначає також те, що Рішення Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року в частині визнання неконституційним положення п.2 ч.1 ст.49 та друге речення ст.51 Закону №1058 стосується лише громадян України, яким була призначена пенсія та які залишаються громадянами України на сьогоднішній день. Апелянт звертає увагу, що позивачем до позовної заяви долучено, зокрема, документ про посвідчення підпису №596 від 10.08.2021 де зазначено, що особистість ОСОБА_1 засвідчена нотаріусом на підставі закордонного паспорту громадянина Ізраїлю номер НОМЕР_1 , те саме зазначено і в довіреності. У поданих позивачем документах відсутні відомості про проживання (реєстрацію) позивача на території України. Апелянт також зазначає, що питання виплати пенсії за минулий час врегульовано ч.1 ст.46 Закону №1058-IV, в якій передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно із власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Також апелянт вказує, що із документів доданих позивачем до позовної заяви вбачається, що позивач проживає на території Ізраїлю, що свідчить про відсутність підстав для виплат компенсації втрати частини доходів. Вважає, що суд першої інстанції надав неналежну правову оцінку всім суттєвим обставинам справи та не повною мірою оцінив докази у справі, доводи відповідача, прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач 26.10.2021 заповнив заяву про призначення/перерахунок пенсії до уповноваженого органу Пенсійного фонду України, в якій просив перерахувати, поновити з 07 жовтня 2009 року пенсію за віком. В заяві позивач зазначив власну адресу проживання та місце реєстрації, а саме:

АДРЕСА_1. В розписці - повідомленні у переліку додатків доданих до заяви зазначено: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; довідка про реєстраційний номер облікової карти платника податків; витяг довідки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців- код 54; нотаріально апостильована довіреність на представника; довідка з місця проживання в Україні до виїзду на ПМЖ №97; виписка з архівної пенсійної справи; заява про призначення пенсії; заява про виплату пенсії на банківський рахунок; довідка ВАТ «Ощадбанк», що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ «Ощадбанк»; лист про подачу заяви про призначення пенсії за віком від 26.10.2021.

26.10.2021 представник позивача, подав заяву про відновлення пенсії за віком, в якій просив дослівно - «прийняти заяву про перерахунок та відновлення виплати пенсії з необхідними документами, провести засвідчення відповідності копій документів, що додаються в оригіналах, винести в термін до 10 днів рішення про перерахунок та відновлення пенсії за віком, починаючи з 07.10.2009 року. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058), з індексацією і компенсацією втрати доходу за затримку виплати пенсії, виплачувати пенсію на вказаний банківський рахунок; видати заявнику виписку з розпорядження про перерахунок пенсії за віком, з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), які враховані при розрахунку пенсії, з посиланням на нормативні акти; Рішення з випискою направити в установлений термін за адресою представника заявника, копію - на адресу електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, листом від 19.11.2021 №16997-16448/Г-55/8-1300/21, повідомило про відсутність підстав для призначення пенсії з огляду на наступе.

«Пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) встановлено, що заява про поновлення подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр). Згідно із пунктом 2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Разом з тим, згідно із пунктом 2.22 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт громадянина України (для громадян, які мають паспорт громадянина України у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, довідка про реєстрацію місця проживання особи, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру»).

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати (частини 2 статті 49 Закону № 1058).

Питання виплати пенсії за минулий час врегульовано частиною першою статті 46 Закону № 1058, в якій передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У такому разі частина суми пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми пенсії виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Відповідно до статті 51 Закону № 1058 передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон, пенсія призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

З наведеного вбачається, що усім пенсіонерам незалежно від виду пенсії призначаються та виплачуються за місцем проживання (реєстрації). При цьому, згідно пункту 2.23 розділу II Порядку № 22-1 документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.

У поданих документах відсутні відомості про проживання (реєстрацію) позивача на території України.

Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, яка була підписана 28.09.2012, не набрала чинності, оскільки не пройшов процес її ратифікації.

Таким чином, на сьогодні відсутні будь-які правові підстави для поновлення виплати пенсії за віком. Разом з тим, чинне законодавство не передбачає права особи на призначення пенсії місцем попередньої прописки на території України.

Враховуючи вищевикладене, для поновлення виплати пенсії позивачу, останньому слід особисто звернутися до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) із заявою та паспортом або іншим документом, що посвідчує особу, місце проживання (реєстрації).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся із позовом до суду у справі №380/22339/21.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.02.2022 у справі №380/22339/21, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022 пров. №857/6037/22, Головне управління Пенсійного фонду у Львівській області зобов`язано розглянути повторно у встановленому законодавством порядку по суті заяву ОСОБА_1 від 26.10.2021 про поновлення виплати та перерахунку пенсії та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року у справі №380/22339/21, відповідачем повторно розглянуто заяву позивача від 26.10.2021 про поновлення виплати пенсії позивача.

28.07.2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області повторно відмовлено позивачу у перерахунку та поновленні пенсії за такими підставами: всім пенсіонерам пенсії призначаються (відновлюються) за місцем проживання; у поданих документах відсутні відомості про Ваше проживання (реєстрацію) на території України; відповідно до статті 51 ЗУ №1058 під час перебування пенсіонера за кордоном пенсія виплачується у разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною радою України; для відновлення пенсії слід звернутися особисто до органу ПФУ із паспортом, з відміткою про місце постійного проживання.

Вищевказані обставини встановлені матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі.

Позивач вважаючи, що повторна відмова у поновлені виплати пенсії є протиправною, звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у даній справі є оцінка наявності чи відсутності підстав для поновлення позивачу пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV. Суд першої інстанції зазначає, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплату якої було припинено на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу пенсійні органи мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. При цьому, суд взяв до уваги те, що особа яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі № 1058-IV. При цьому, призначення та отримання пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. Судом першої інстанції встановлено з матеріалів справи, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон позивача дійсний до 25.08.2031 року. Отже такий документ, строк дії, якого не закінчився, може посвідчувати на даний час належність позивача до громадянства України. Суд першої інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду, оскільки наразі відсутній чіткий механізм, як відновлення, так і призначення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, прийшов до висновку, що існуючі «загальні» норми не повинні тлумачитись Пенсійним фондом з надмірним формалізмом, зважаючи на те, що не проведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Спеціальний Закон, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону №1058-ІV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-ІV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 8 Закону №1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно із п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ч.2 ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ), пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі статтею 51 Закону №2262-ХІІ, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено у Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за рішеннями Конституційного Суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац 6 п.4 Рішення Конституційного Суду України у справі №1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2000 у справі №1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України вказав, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади.

Отже, рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв`язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Проте, не зважаючи на те, що Конституційним судом України було прийнято Рішення №25-рп/2009 відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені.

Відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

З огляду на викладене, враховуючи висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки наразі відсутній чіткий механізм, як відновлення, так і призначення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, суд приходить до висновку, що існуючі «загальні» норми не повинні тлумачитись Пенсійним фондом з надмірним формалізмом, зважаючи на те, що не проведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів.

Також, зокрема, у постанові від 20 січня 2022 року (справа № 280/4551/21) Верховний Суд вказав на те, що очевидним є те, що необхідність приїзду людей похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до Пенсійного органу задля виправлення помилки, допущеної державою, є додатковим тягарем для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права. Такий підхід суперечить тезам, покладеним Конституційним судом України в основу рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III (далі Закон №2235-III), громадянство України визначається як правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках, а громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Згідно зі ст.2 Закону №2235-III, законодавство України про громадянство ґрунтується, у т.ч., на принципі неможливості позбавлення громадянина України громадянства України.

Положеннями ст.ст.17-19 Закону №2235-III встановлено, що громадянство України припиняється: внаслідок виходу з громадянства України; внаслідок втрати громадянства України; за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням. Вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України.

Підставами для втрати громадянства України є: добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття; набуття особою громадянства України на підставі ст.9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів; добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Цей перелік є вичерпним.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

У свою чергу, відомостей щодо існування обставин, з якими вказані законодавчі положення пов`язують припинення громадянства України, відповідач в апеляційній скарзі не вказав та належних і допустимих доказів припинення позивачем громадянства України ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надав.

Отже, позивач, як громадянин України, проживаючи у Державі Ізраїль, має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Суд першої інстанції вірно зазначає, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Відповідач зобов`язаний здійснювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Більше того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України та не залежить від місця проживання особи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №428/6624/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Стаття 49 Закону №1058-ІV регулює питання припинення та поновлення виплати пенсії, згідно з якою виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Цей перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Доводи відповідача про те, що до заяви позивачем не долучені документи про зареєстроване місце проживання на території України, колегія суддів вважає необґрунтованими та зазначає наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну. Таким чином, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, що посвідчує особу, яка звернулась за поновленням виплати пенсії.

Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

П. 2.9 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»», особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Враховуючи це, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Таким чином, подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії є виключно його правом та не створює відповідного обов`язку щодо їх подачі. Волевиявлення позивача щодо поновлення виплати йому пенсії оформлене ним письмово з наданням відповідних документів та засвідчене особистим підписом.

Згідно пункту 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутній розпорядчий акт (рішення, протокол, розпорядження) відповідача про припинення виплати позивачу пенсії починаючи з 01.09.1995 року, проте факт нездійснення пенсійних виплат з 01 вересня 1995 року відповідач не спростовує.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити висновок, що вимога про поновлення нарахування та виплати пенсії позивачу є обґрунтованою.

У спірних правовідносинах позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права на поновлення виплат призначеної йому пенсії, оскаржуючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 28.07.2022 року про відмову у перерахунку та поновлені виплати пенсії.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у проведенні поновлення та перерахунку пенсії позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 28.07.2022 року (з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022 року по справі №380/22339/21), а також про те, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з компенсацією втрати частини доходів на визначений ним банківський рахунок.

Доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що рішення суду першої інстанції від 29.03.2023 року в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог, не оскаржене позивачем в апеляційному порядку.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року у справі № 380/15837/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 21 серпня 2023 року