Справа № 620/8096/22
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8096/22 Суддя (судді) першої інстанції: Ткаченко О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 83 від 02.11.2022 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 27.10.2022.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.01.2023 позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 83 від 02.11.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років згідно з пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно з пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 27 жовтня 2022 року та здійснити виплату.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати його та постановити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що судом не було враховано, що будь-яких рішень щодо позивача відповідачем-1 не приймалося, а відтак покладення на нього обов`язку з вчинення дій є порушенням норм процесуального права. Крім того, суд безпідставно вказав на наявність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, оскільки станом на 11.10.2017 спеціальний стаж становив 25 років 10 місяців 9 днів, що недостатньо для призначення такої пенсії з урахуванням чинного правового регулювання.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач з 02.12.1991 по 08.12.2021 працювала на посадах вихователя у дошкільних навчальних закладах.

ОСОБА_1 27.10.2022 звернулася до ГУПФ в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, додавши до неї, зокрема, копію диплому та копію трудової книжки.

Рішенням ГУПФ в Хмельницькій області від 02.11.2022 № 83 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки станом на 11.10.2017 для призначення пенсії за вислугу років потрібно набути 26 років 6 місяців спеціального стажу, у той час як згідно наданих позивачем документів станом на 11.10.2017 він набув лише 25 років 10 місяці 9 днів стажу, а відтак матиме право на пенсійну виплату 04.12.2034.

Вважаючи це рішення протиправним і таким, що порушує її права, позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції з огляду на приписи ст. ст. 51, 52, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 виходив з необхідності застосування до спірних правовідносин редакції статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка була чинною до внесення до неї змін, у подальшому визнаних неконституційними. Крім того, суд зазначив, що покладення на відповідача-1 обов`язку з призначення пенсії є дотриманням гарантій того, що спір буде остаточно вирішений.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може повністю погодитися з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до п. 2-1 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Судовою колегією враховується, що Закон України від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11.10.2017.

Тобто, пенсії за вислугу років згідно приписів Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного Законом України «Про пенсійне забезпечення» страхового і спеціального стажу.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно із ст. 7 Закону № 1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Отже, особливістю пенсій за вислугу років є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.

Приписи ст. 51 Закону № 1788-XII визначають, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

За правилами статті 52 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII (у редакції, що діяла до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII) встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII були внесені зміни у вказану статтю та встановлено вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону № 1788) та підвищено вимоги до спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, у даному випадку для позивача станом з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

У свою чергу, 04.06.2019 Конституційним Судом України було ухвалено рішення № 2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

Конституційний Суд України, приймаючи зазначене рішення № 2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Указані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 2-р/2019, тобто з 04.06.2019.

Отже, починаючи з 04.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

Таким чином, на день звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (27.10.2022) із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

В силу вимог статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Як було встановлено раніше, згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач працювала на посадах вихователя у закладах освіти з 03.12.1991 по 08.12.2021, та станом на 11.10.2017 має спеціальний стаж понад 25 років, а саме 25 років 10 місяців 9 днів, що не заперечено апелянтом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова відповідача-2 у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, є безпідставною.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, в розділі 1 якого визначено, що робота на посадах вихователя загальноосвітніх навчальних закладів та дошкільних навчальних закладів всіх типів дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що на момент звернення до відповідача-1 з заявою позивач мала право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, оскільки спеціальний стаж становить 25 років 10 місяців 9 днів.

Аналогічна позиція щодо застосування указаних вище норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 27.07.2022 у справі №440/1286/20.

Доводи апелянта стосовно того, що рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 не містить положень щодо його виконання, колегія суддів необґрунтованими, оскільки юридична невизначеність стосовно пенсійного забезпечення тих категорій громадян, умови пенсійного забезпечення яких були передбачені положеннями пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 та які втратили чинність на підставі Рішення Конституційного Суду України (як зазначено в Окремій думці судді Конституційного Суду України Саса С.В.), не є підставами для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ в Хмельницькій області від 02.11.2022 № 83 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право на судовий захист, передбачене ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України й гарантоване Конституцією України, не може бути протиправно обмежено й захищається численними рішеннями Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьев проти України» (заява № 38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Адміністративна юстиція за своєю правовою природою є сферою судочинства, яке спрямоване на всебічний захист прав і свобод особи від непропорційних та свавільних дій органів влади. Предметом оскарження до суду, згідно із приписами ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, є рішення та дії суб`єктів владних повноважень.

До того ж, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Колегія суддів вважає, що у спірному випадку орган Пенсійного фонду України не наділений дискреційними повноваженнями при призначенні пенсії ОСОБА_1 , за умови наявності достатнього спеціального стажу, що свідчить про наявність правових підстав для зобов`язання останнього призначити пенсію позивачу.

Разом з тим, покладаючи відповідний обов`язок на ГУ ПФ в Чернігівській області, суд першої інстанції не врахував такого.

Положеннями п. 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Викладене, на переконання судової колегії, свідчить, що з урахуванням принципу екстериторіальності призначення пенсії у випадку скасування судом рішення про відмову в її призначенні має здійснюватися саме тим територіальним органом Пенсійного фонду України, якого було уповноважено розглядати подану особою заяву вперше. До компетенції ж органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації, фактичного проживання) особи (у спірному випадку ГУ ПФ в Чернігівській області) належить здійснення виплати пенсії після її призначення органом, який розглядає відповідну заяву.

Відтак, у спірному випадку обов`язок з призначення позивачу пенсії має бути покладено саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області як орган, який прийняв протиправне рішення про відмову у такому призначенні.

У свою чергу, у межах цього спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області виконало виключно 2 функції: прийняло документи та листами повідомило про результати їх розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, що свідчить про те, що жодних рішень владно-розпорядчого характеру, які б призводили до зміни чи встановлення прав та обов`язків позивача, останнім не приймалось.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в частині зобов`язання призначити пенсії за вислугу років задоволенню не підлягають.

У частині вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести виплату пенсії, колегія суддів зазначає, що з огляду на те, що така пенсія станом на дату судового розгляду призначена не була, відсутні підстави стверджувати про порушення прав позивача в цій частині. Таким чином, згадані позовні вимоги задоволенню не підлягають, позаяк є передчасними, що не було враховано судом першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 20 січня 2023 року, що є підставою для його скасування в частині і прийняття у ній нового рішення про часткове задоволення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення скасувати в частині та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ч. ч. 1, 6 ст. 139 КАС України, витрати позивача у розмірі 992,40 грн на сплату судового збору при зверненні з позовом до суду першої інстанції мають бути відшкодовані за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області як суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 139, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та прийняти у цій частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області () призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) пенсію за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 27 жовтня 2022 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Змінити розподіл судових витрат, зазначивши, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) підлягають судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві грн сорок коп.).

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

О.М. Ганечко