Справа № 440/85/21
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2023-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 серпня 2023 року м. ПолтаваСправа №440/85/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі - відповідач, ГУПФ України в Полтавській області), у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність ГУПФ України в Полтавській області, яка полягає у невиконанні постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019 у справі №440/405/19 в частині зобов`язання відповідача доплатити позивачу різницю в пенсії між максимально нарахованим та фактично виплаченим розмірами з 01.01.2016 по день проведення виплат;

стягнути на користь позивача з ГУПФ України в Полтавській області 389705,14 грн, з яких: 358129,65 грн - основний борг (різниця в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 01.01.2016 по 22.05.2019), 14120,49 грн - втрати від інфляції, 17455,00 грн - 3% річних;

стягнути на користь позивача з відповідача 50000,00 грн моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019 у справі №440/405/19 визнано протиправними дії ГУПФ України в Полтавській області щодо обмеження перерахованої та виплачуваної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років максимальним розміром з 01.01.2016, зобов`язано ГУПФ України в Полтавській області здійснити виплату перерахованої ОСОБА_1 пенсії без обмеження її максимальним розміром, а також провести доплату різниці в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 01.01.2016 по день проведення виплати. Позивач зазначив, що з липня 2019 року йому виплачується перерахована пенсія у розмірі 21014,50 грн та додаткові виплати. Водночас, заборгованість у розмірі 358129,65 грн за період з 01.01.2016 по 22.05.2019 відповідачем не виплачена. Позивач стверджував, що має право на стягнення з огляду на положення статті 625 ЦК України з ГУПФ України в Полтавській області 389705,14 грн, з яких 358129,65 грн - основний борг (різниця в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 01.01.2016 по 22.05.2019, 14120,49 грн - втрати від інфляції, 17455,00 - 3% річних, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.

2. Позиція відповідача.

Відповідач позов не визнав, у відзиві представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Свою позицію мотивував посиланням на те, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019 позивачу у справі проведено перерахунок пенсії з 01.01.2016 без обмеження її максимальним розміром; виплату перерахованого розміру пенсії, визначеного на виконання судового рішення за період з 01.01.2016 по 23.05.2019 у сумі 358129,65 грн, буде забезпечено згідно встановленої черговості.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, закрито провадження у справі №440/85/21 за позовом ОСОБА_1 до ГУПФ України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з ГУПФ України в Полтавській області коштів, а саме: втрати від інфляції у розмірі 14120,49 грн; 3% річних у розмірі 17455,00 грн на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України. Роз`яснено позивачу, що спір у цій частині позовних вимог підлягає розгляду місцевим загальним судом у порядку цивільного судочинства.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, у задоволенні позову в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУПФ України в Полтавській області щодо невиконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019 у справі №440/405/19 в частині зобов`язання відповідача доплатити позивачу різницю в пенсії між максимально нарахованим та фактично виплаченим розмірами з 01.01.2016 по день проведення виплат, стягнення на користь позивача з ГУПФ України в Полтавській області 358129,65 грн - різниці в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 01.01.2016 по 22.05.2019 та 50000,00 грн моральної шкоди відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08.03.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 у справі №440/85/21 скасовано. Справу за позовом ОСОБА_1 до ГУПФ України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направлено до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

23.03.2023 матеріали судової справи надійшли до Полтавського окружного адміністративного суду та за результатами автоматизованого розподілу передані судді Кукобі О.О.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 справу в частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з ГУПФ України в Полтавській області коштів, а саме: втрати від інфляції у розмірі 14120,49 грн; 3% річних у розмірі 17455,00 грн прийнято до провадження.

За відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні чи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Обставини справи

Позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ, з 26.06.2001 отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та перебуває на обліку у ГУПФ України в Полтавській області /т. 1, а.с. 38/.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019 у справі №440/405/19 визнано протиправними дії ГУПФ України в Полтавській області щодо обмеження перерахованої та виплачуваної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років максимальним розміром з 01.01.2016; зобов`язано ГУПФ України в Полтавській області здійснити виплату перерахованої ОСОБА_1 пенсії без обмеження її максимальним розміром, а також провести доплату різниці в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 01.01.2016 по день проведення виплати /т. 1, а.с. 42-44/.

На виконання вказаного судового рішення 05.06.2019 ОСОБА_1 здійснено перерахунок пенсії з 01.01.2016, розмір пенсії позивача після перерахунку склав 21014,50 грн /т. 1, а.с. 45/.

За період з 01.01.2016 по 22.05.2019 позивачу нарахована доплата до пенсії у розмірі 358129,65 грн /т. 1, а.с. 46/.

З огляду на невиплату зазначеної доплати до пенсії, позивач у січні 2021 року звернувся до суду з цим позовом.

Верховний Суд, скасовуючи ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 про закриття провадження у справі №440/85/21 в частині позовних вимог про стягнення з ГУПФ України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 втрат від інфляції у розмірі 14120,49 грн та 3% річних у розмірі 17455,00 грн, зазначив, що такі позовні вимоги є похідними від основної вимоги про виплату заборгованості.

На цій підставі, Верховний Суд дійшов висновку, що вищезазначені вимоги мають розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

У силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі, з урахуванням постанови Верховного Суду від 08.03.2023, предметом судового розгляду є вимоги позивача про стягнення на його користь з ГУПФ України в Полтавській області втрат від інфляції у розмірі 14120,49 грн та 3% річних у розмірі 17455,00 грн, обчислених ним на суму заборгованості з пенсійних виплат у розмірі 358129,65 грн, що нараховані як доплата до пенсії позивача з період з 01.01.2016 по 23.05.2019 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.20.19 у справі №440/405/19.

Суд враховує, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570.

У той же час, суд звертає увагу, що між сторонами справи, а саме: ОСОБА_1 та ГУПФ України в Полтавській області, відсутні договірні зобов`язання щодо нарахування та виплати пенсії, оскільки вказане питання, а саме - своєчасна виплата пенсії, врегульоване спеціальним законодавством: законами України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

У постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у цивільній справі №6-2759цс15.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні відносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Таким чином, в цій справі у ГУПФ України в Полтавській області не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних відносин.

Частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні.

Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №804/871/16, від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі №826/22867/15.

Разом з цим, суд зауважує, що у силу частини другої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані спеціальним Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Тож, позивач не позбавлений можливості скористатися вказаним правом компенсації втрати частини доходів у порядку та спосіб, визначені законом.

Позаяк в межах цього судового провадження ОСОБА_1 не заявляв відповідних вимог щодо саме компенсації втрати частини доходів, передбачених Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а позовна заява не вмотивована відповідними підставами, відповідне право не підлягає захисту в межах цієї справи, розгляд якої суд здійснює в межах та на підставі заявлених позивачем вимог.

Закріплений у частині першій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Зважаючи на встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь з ГУПФ України в Полтавській області втрат від інфляції у розмірі 14120,49 грн та 3% річних у розмірі 17455,00 грн.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідач доказів понесення судових витрат не надав.

З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення втрат від інфляції та 3% річних - відмовити.

Судові витрати не розподіляються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Кукоба