Справа № 520/25901/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 р.Справа № 520/25901/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В., м. Харків, повний текст складено 01.09.22 року по справі № 520/25901/21

за позовом Приватної фірми «ХАРТЕХПРОМ-97»

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ

Приватна фірма "ХАРТЕХПРОМ-97" (далі по тексту ПФ "ХАРТЕХПРОМ-97", позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі по тексту ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, відповідач), в якому просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення № 2 від 21.07.2021 в частині зайво нарахованої пені в сумі 137205,83 грн та стягнути з відповідача судові витрати, розрахунок яких буде надано суду у строк, передбачений ст.139 КАС України.

В обґрунтування позову зазначено про відсутність підстав для нарахування пені за період після 30.10.2020 з 31.10.2020 по 31.05.2021 у розмірі 137205,83 грн та, як наслідок протиправності прийнятого податкового повідомлення-рішення в цій частині, як такого, що не відповідає абзацу 4 пункту 1 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» та підпункту 1 пункту 22 Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті», затвердженого постановою Національного банку України № 5 від 02.01.2019, оскільки на операції, суми яких не перевищують 400000 грн, не поширюються граничні строки розрахунків.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 по справі № 520/25901/21 адміністративний позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення № 2 від 21.07.2021, видане Головним управлінням ДПС у Харківській області в частині нарахованої пені в сумі 137205,83 грн.

Стягнуто на користь ПП «Хартехпром-97» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України судовий збір у сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 по справі № 520/25901/21 скасувати, прийняти по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПП «Хартехпром-97» відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанцій при прийнятті рішення не дотримана така основна засада судочинства, як законність та обґрунтованість (ст.242 КАС України), що передбачає собою ухвалення судом рішення відповідно до норм матеріального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Стверджує, що у спірних відносинах мало місце порушення позивачем пункту 2 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 № 2473-VIII, пункту 21 розділу II Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті», затвердженого постановою Національного банку України № 5 від 02.01.2019, в частині недотримання ПП «Хартехпром-97» граничного строку розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, який дорівнює 365 днів, по зовнішньоекономічному договору від 12.08.2019 № 74, укладеному з S.C.ETUFARM S.R.L., Румунія, що є підставою для застосування до позивача відповідно до вимог пункту 5 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» юридичної відповідальності у вигляді нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).

При цьому при перевірці не було надано ані висновків Мінекономрозвитку щодо продовження строків розрахунків по вказаному контракту, ані документів щодо звернення ПП «Хартехпром-97» до судових органів з позовом про стягнення заборгованості з нерезидента по контрактам або сертифікату Торгово-промислової палати України або іншої уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони договору (контракту) або третьої країни стосовно виникнення форс-мажорних обставин при виконанні.

Не врахування вказаних обставин, на думку апелянта, свідчить про формальний підхід суду першої інстанції до з`ясування фактичних обставин даної справи, без урахування доводів та пояснень, наданих представником відповідача.

Представник позивача у надісланому до суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 2 від 21.07.2021 в частині нарахування пені в сумі 137205,83 грн підлягає скасуванню, як таке, що винесене з порушенням норм чинного законодавства України.

Пояснив, що заборгованість за контрактом №74 до 30.10.2020 складала 10749,00 євро, що за курсом НБУ на дату операції дорівнює 357924,50 грн та у відповідності до абзацу 4 пункту 1 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» та підпункту 1 пункту 22 постанови Національного банку України № 5 від 02.01.2019 «Про затвердження Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті» на таку заборгованість (операцію з погашення) не поширюються вимоги про граничні строки розрахунків, крім дроблення операцій з експорту товарів або дроблення валютних операцій. Звернув увагу на те, що в акті перевірки не наведено жодної ознаки дроблення операцій, які б у розумінні підпункту 3 пункту 2 Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 7, та підпункту 2 пункту 2 Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 8, мали місце у спірних відносинах.

18.07.2023 представник позивача надіслав до суду заяву про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу адвоката в сумі 3800 грн. На підтвердження надання правової допомоги долучив копії документів: акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-000009, платіжна інструкція від 18.07.2023 №20072 на суму 3800 грн, рахунок -фактура №СФ-000044 від 18.07.2023.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ПП «Хартехпром-97», пройшовши визначену діючим законодавством процедуру державної реєстрації набув статус суб`єкта господарювання-юридичної особи.

12.08.2019 між позивачем та нерезидентом S.C.ETUFARM S.R.L. укладено контракт № 74 про придбання сільськогосподарської техніки вартістю 22595,00 грн, раніше вивезеної за межі митної території України, для організації виставки. Підстава вивезення - договір № 47 від 15.07.2019.

Відвантаження (переоформлення режиму експорту) здійснено за МД № 43890 від 15.08.2019 на суму 20075,00 Євро та МД №60814 від 08.11.2019 на суму 2520,00 Євро.

Головним управлінням державної фіскальної служби України у Харківській області проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «ХАРТЕХПРОМ-97» з питань дотримання вимог валютного законодавства за зовнішньоекономічним контрактом від 12.08.2019 № 74 за період з 12.08.2019 по 31.05.2021. За результатами перевірки складено акт № 10955/20-40-07-12-07/23917706 від 24.06.2021, яким встановлено порушення пункту 2 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції».

Позивач не погодився з висновками акту перевірки та надав заперечення на акт перевірки (вих №1/02-07/21 від 02.07.2021).

Відповідачем не прийнято до уваги аргументи, наведені в запереченнях на акт перевірки, та прийнято податкове повідомлення-рішення (ППР) № 2 від 21.07.2021, яким ПП «Хартехпром-97» нараховано пеню за несвоєчасне надходження грошових коштів за відвантажений товар та часткове повернення по експортному контракту, наявність протермінованої дебіторської заборгованості за період з 12.08.2019 по 31.05.2021 у сумі 258566,10 грн.

Не погодившись з оскаржуваним рішенням відповідач оскаржив його в адміністративному порядку, встановленому статтею 56 ПК України. За результатами розгляду скарги рішенням № 26582/6/99-00- 08-01-02-06 від 24.11.2021 скарга позивача залишена без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення без змін. Після чого позивач звернувся до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення №2 від 21.07.2021 в частині зайво нарахованої пені в сумі 137205,83 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нарахування за спірним податковим повідомленням-рішенням пені в сумі 137205,83 грн за період після 30.10.2020 з 31.10.2020 по 31.05.2021 відбулося за відсутності для цього підстав, оскільки станом на 02.11.2020 валютний нагляд за експортною операцією банком було завершено, що підтверджується листом ProCredit Bank від 17.06.2021 № 17-06-21/1/22. Враховуючи, що доказів дроблення операцій з експорту товару або дроблення валютних операцій відповідачем не надано до матеріалів справи, а заборгованість за відвантажений експортний товар в сумі, що перевищує 400000,00 грн існувала лише до 30.10.2020 (з 31.10.2020 заборгованість за поставлений на експорт товар становила 10749,00 євро, що відповідає 357924,50 грн, тобто не виходить за рівень незначної суми, суд дійшов висновку про припинення нарахування пені після 30.10.2020.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що спірні відносини виникли внаслідок різного тлумачення сторонами підстав нарахування пені відповідно до вимог пункту 5 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за порушення граничних термінів розрахунків за зовнішньоекономічним контрактом № 74 від 12.08.2019, укладеним між позивачем та S.C.ETUFARM S.R.L., Румунія. про придбання сільськогосподарської техніки вартістю 22595,00 євро, раніше вивезеної за межі митної території України для організації виставки на підставі договору № 47 від 15.07.2019.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено у суді апеляційної інстанції та не заперечується відповідачем у справі, що відвантаження (переоформлення режиму експорту) товару за вказаним ЗЕД здійснено за МД № 43890 від 15.08.2019 на суму 20075,00 Євро та МД № 60814 від 08.11.2019 на суму 2520,00 Євро.

Валютна виручка надійшла в сумі 12000,00 євро : 04.12.2019 - 2000,00 євро; 18.08.2020 - 2000,00 євро; 22.10.2020 - 2000,00 євро; 19.02.2021 - 2000,00 євро; 26.04.2021 - 4000,00 євро.

Також повернуто товар на суму 5846,00 євро (МД - № 513002 від 30.10.2020).

Враховуючи період виникнення спірних правовідносин, правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ, відповідальність за порушення ними валютного законодавства врегульовано Законом України «Про валюту і валютні операції» від 21 червня 2018 року № 2473-VIII, який набрав чинності з 07 липня 2018 року та введений в дію 07 лютого 2019 року (далі - Закон № 2473-VIII).

Частиною першою статті 3 Закону № 2473-VIII встановлено, що відносини, що виникають у сфері здійснення валютних операцій, валютного регулювання і валютного нагляду, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону № 2473-VIII органами валютного нагляду відповідно до цього Закону є Національний банк України та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику. Органи валютного нагляду в межах своєї компетенції здійснюють нагляд за дотриманням резидентами та нерезидентами валютного законодавства.

Частинами п`ятою, шостою цієї статті Закону передбачено, що Національний банк України у визначеному ним порядку здійснює валютний нагляд за уповноваженими установами.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, здійснює валютний нагляд за дотриманням резидентами (крім уповноважених установ) та нерезидентами вимог валютного законодавства.

Згідно з частиною дев`ятою статті 11 Закону № 2473-VIII органи валютного нагляду мають право проводити перевірки з питань дотримання вимог валютного законодавства визначеними частинами п`ятою і шостою цієї статті суб`єктами здійснення таких операцій. Під час проведення перевірок з питань дотримання вимог валютного законодавства органи валютного нагляду мають право вимагати від агентів валютного нагляду та інших осіб, які є об`єктом таких перевірок, надання доступу до систем автоматизації валютних операцій, підтвердних документів та іншої інформації про валютні операції, а також пояснень щодо проведених валютних операцій, а агенти валютного нагляду та інші особи, які є об`єктом таких перевірок, зобов`язані безоплатно надавати відповідний доступ, пояснення, документи та іншу інформацію.

За змістом частини десятої статті 11 Закону № 2473-VIII у разі виявлення порушень валютного законодавства органи валютного нагляду мають право вимагати від агентів валютного нагляду та інших осіб, які є об`єктом таких перевірок і допустили такі порушення, дотримання вимог валютного законодавства та застосовувати заходи впливу, передбачені законом.

На виконання пункту 2 частини першої статті 12 Закону № 2473-VIII, Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, погіршення стану платіжного балансу України, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та (або) фінансової системи держави, має право запровадити такі заходи захисту: встановлення граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

Відповідно до частин першої статті 13 Закону № 2473-VIII, Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів. Національний банк України має право встановлювати винятки та (або) особливості запровадження цього заходу захисту для окремих товарів та (або) галузей економіки за поданням Кабінету Міністрів України. Національний банк України має право встановлювати мінімальні граничні суми операцій з експорту та імпорту товарів, на які поширюються встановлені відповідно до цього Закону граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

У разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з експорту товарів грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунки резидентів у банках України у строки, зазначені в договорах, але не пізніше строку та в обсязі, встановлених Національним банком України. Строк виплати заборгованості обчислюється з дня митного оформлення продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та (або) інших немайнових прав - з дня оформлення у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) акта, рахунка (інвойсу) або іншого документа, що засвідчує їх надання (частина друга статті 13 Закону № 2473-VIII).

Приписами частини п`ятої статті 13 Закону № 2473-VIII встановлено, що порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).

Відповідно до статей 6, 7, 7-1, 15, 28, 30, 33, 44, 45, 46, 48, 56, 71 Закону України «Про Національний банк України», статті 99 Конституції України, статей 2, 6, 9, 12, 13, 16 Закону України «Про валюту і валютні операції», Правління Національного банку України постановою № 5 від 02 січня 2019 року, затвердило «Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті» (далі - Положення № 5).

Це Положення відповідно до пункту 1 визначає заходи захисту, запроваджені Національним банком України, порядок їх застосування (порядок здійснення валютних операцій в умовах запроваджених цим Положенням заходів захисту), а також порядок здійснення окремих операцій в іноземній валюті.

Згідно з пунктами 21, 23 Положення № 5 граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 365 календарних днів.

Розрахунки за операціями резидентів з експорту та імпорту товарів здійснюються не пізніше строку, визначеного пунктом 21 розділу II цього Положення, з урахуванням вимог пункту 22 розділу II цього Положення, у повному обсязі, з урахуванням вимог пункту 22 розділу II цього Положення стосовно операцій з експорту, імпорту товарів у незначній сумі (уключаючи незавершені розрахунки за операцією). Грошові кошти від нерезидента за операціями резидента з експорту товарів підлягають зарахуванню на рахунок резидента в Україні в банку.

За змістом положень підпункту 1 пункту 22 розділу ІІ Положення № 5 граничні строки розрахунків, зазначені в пункті 21 розділу II цього Положення: не поширюються на операцію з експорту, імпорту товарів (уключаючи незавершені розрахунки за операцією), сума якої (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату здійснення операції) є меншою, ніж розмір, передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - незначна сума), крім дроблення операцій з експорту товарів або дроблення валютних операцій.

При цьому, як передбачено пунктом 7 пункту 2 розділу І Положення № 5 незначний розмір валютної операції (далі - незначний розмір) - розмір валютної операції (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату здійснення операції), який є меншим, ніж розмір, передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".

Так, частиною першою статті 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" від 06.12.2019, № 361-IX встановлено, що фінансові операції є пороговими, якщо сума, на яку здійснюється кожна із них, дорівнює чи перевищує 400 тисяч гривень (для суб`єктів господарювання, які проводять лотереї та/або азартні ігри, - 55 тисяч гривень) або дорівнює чи перевищує суму в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, еквівалентну за офіційним курсом гривні до іноземних валют і банківських металів 400 тисяч гривень на момент проведення фінансової операції (для суб`єктів господарювання, які проводять лотереї та/або азартні ігри, - 55 тисяч гривень).

Долученими до матеріалів справи документами підтверджено та не спростовано відповідачем по справі, що заборгованість за відвантажений експортний товар в сумі, що перевищує 400000,00 грн, існувала до 30.10.2020. Однак з 31.10.2020 заборгованість за поставлений на експорт товар склала 10749,00 євро, що відповідає 357924,50 грн.

Колегією суддів взято до уваги наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, який міститься в доданій до матеріалів справи Таблиці № 1, в якому наведено загальну суму заборгованості за контрактом № 74, а не заборгованість за окремими митними деклараціями і навіть за цих розрахунків заборгованість станом на 30.10.2020 є меншою за 400000,00 грн.

За таких обставин, спірні фінансові операції не є пороговими, оскільки сума, на яку здійснено кожну із них, не дорівнює та не перевищує 400 тисяч гривень та не дорівнює і не перевищує суму в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, еквівалентну за офіційним курсом гривні до іноземних валют і банківських металів 400 тисяч гривень на момент проведення фінансової операції.

Поняття «дроблення валютної операції» наведене у підпункті 2 пункту 2 Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019, № 8, відповідно до якого це штучне ділення загальної суми валютної операції, яка підлягає аналізу та перевірці відповідно до вимог цього Положення, що передбачає одночасну наявність таких ознак:

валютні операції здійснюються однією особою;

валютні операції пов`язані між собою одними контрагентами, підставами (договором, контрактом, угодою, іншим документом, що застосовується в міжнародній практиці та може уважатися договором), призначенням валютної операції;

кожна валютна операція здійснюється на суму, що є меншою, ніж розмір (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату здійснення операції), передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - незначна сума валютної операції);

валютні операції здійснюються не менше, ніж три рази на календарний тиждень та/або десять разів на календарний місяць;

загальна сума валютних операцій за календарний тиждень перевищує двократний розмір та/або за календарний місяць - восьмикратний розмір (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату здійснення операції), передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення";

інші ознаки дроблення валютних операцій, які установлені на власний розсуд уповноваженої установи.

Колегією суддів встановлено та не спростовано відповідачем у справі, що у спірних відносинах контролюючим органом взагалі не наводяться ознаки 4, 5 та 6, вони відсутні, а відтак валютні операції, що є предметом розгляду в даній справі, не відповідають жодним критеріям дроблення.

Поняття дроблення операції з експорту товару також наведено у пункті 5 пункту 3 розділу І Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019, № 7 (далі - Інструкція).

Так, під дробленням операції з експорту товару слід розуміти штучне ділення поставки товару за операцією з експорту товару, що передбачає одночасну наявність таких ознак:

операції з експорту товару здійснюються одним резидентом;

операції, пов`язані між собою одним контрагентом-нерезидентом та договором (контрактом, угодою, іншим документом, що застосовується в міжнародній практиці та може вважатися договором);

сума кожної операції з експорту товару є меншою, ніж розмір, передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - незначна сума);

сума операцій з експорту товару за календарний місяць перевищує десятикратний розмір операції на незначну суму.

Слід зауважити, що у даному випадку є очевидним, що сума заборгованості (операції) менша за законодавчо встановлений розмір незначної суми (тобто відсутня ознака № 4), отже, спірна операція з експорту товару не має ознак дроблення.

Беручи до уваги положення підпункту 1 пункту 22 розділу ІІ Положення № 5 та встановлені у справі фактичні обставини, колегія суддів дійшла висновку, що з 31.10.2020 граничні строки розрахунків, зазначені в пункті 21 розділу II цього Положення не поширюються на спірні операції з експорту за зовнішньоекономічним контрактом № 74 від 12.08.2019, укладеним між позивачем та S.C.ETUFARM S.R.L., Румунія, оскільки їх сума (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату здійснення операції) є меншою, ніж розмір, передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".

Крім того, листом ProCredit Bank від 17.06.2021 № 17-06-21/1/22 підтверджено, що станом на 02.11.2020 року експортні операції здійснені Приватною Фірмою "Хартехпром-97" по контракту № 74 від 12.08.2019 зняті з валютного контролю 02.11.2020, після отримання Банком інформації про оформлення митницею реімпортної ВМД №UА500500/2020/513002 від 30.10.2020. Операції, здійснені ПФ "Хартехпром-97" () по контракту № 74 від 12/08.2019 через рахунки, відкриті в АТ "ПроКредит Банк, зняті з валютного контролю в повному обсязі (т.1 а.с.7).

Отже, нарахування за спірним податковим повідомленням-рішенням пені в сумі 137205,83 грн за період після 30.10.2020 з 31.10.2020 по 31.05.2021 відбулося за відсутності для цього підстав.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія судів вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 2 від 21.07.2021 в частині застосування до позивача пені за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності в сумі 137205,83 грн є таким, що підлягає скасуванню, а відтак висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є правильним.

Згідно з частиною 1 статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо заяви позивача про стягнення судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частини 7 статті 139 КАС України).

Відповідно до частини 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи містять докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а саме: договір № 0112С2021 від 02.12.2021, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-000009, платіжна інструкція від 18.07.2023 № 20072 на суму 3800 грн, рахунок - фактура № СФ-000044 від 18.07.2023.

Так, відповідно до п. 1.1.1 вказаного договору № 0112С2021 від 02.12.2021 про надання правової допомоги, укладеного між адвокатським бюро «Кокорев і К» в особі директора Кокорева Е.О. (виконавець) та ПФ «ХАРТЕХПРОМ 97» (замовник), в особі директора Логвінова Ю.І. ( клієнт), виконавець приймає на себе обов`язки представляти інтереси клієнта щодо оспорювання податкового повідомлення-рішення № 2 від 21.07.2021.

Згідно з п. 4.1 вказаного договору гонорар виконавця складає: за складання позовної заяви 2500,00 грн. До складу фактично витраченого часу на написання позову включається також час на вивчення наданих клієнтом документів та впорядкування документів), за складання документів в ході розгляду справи (заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань) 1000,00 грн за кожну годину витраченого на складання документів часу. За кожне призначене судове засідання 1000 грн; за ознайомлення з матеріалами справи 1000, 00 грн (п.1.2-4 вказаного договору).

Сплата гонорару здійснюється на підставі рахунків, які видає виконавець клієнту в рамках даного договору.

Дослідивши зміст Акту № ОУ-0000009 здачі-прийняття робіт (надання послуг), судом встановлено, що позивачем отримано наступні послуги адвоката:

- складання відзиву на апеляційну скаргу 1,5 год. - 1500 грн;

- участь у судовому засіданні 1 шт. 1000 грн;

- складання клопотання про стягнення судових витрат 0,3 год. 300 грн.

Вартість послуг виконавця за цим актом складає 3800 грн.

Фактичні витрати позивача на надання правової допомоги підтверджені рахунком-фактурою №С-000044 від 18.07.2023 та платіжною інструкцією від 18.07.2023 № 20072 на суму 3800 грн.

Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду апеляційної інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, представник позивача надав до суду докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена позивачем.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, останній повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Тобто, виключно за наявності заперечень сторони, за рахунок якої заявник просить відшкодувати витрати на правничу допомогу, суд може зменшити розмір таких витрат.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Колегія суддів зазначає, що ГУ ДПС в Харківській області у випадку заперечення заявленого позивачем розміру витрат на оплату правничої допомоги зобов`язано навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження доводів щодо неспівмірності зазначених судових витрат із позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем до суду апеляційної інстанції не було надано жодних клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, у судових засіданнях також не висловлено відповідних заперечень стосовно заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на правничу допомогу. При цьому, апелянт був обізнаний про намір позивача відшкодувати понесені судові витрати. Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність заявленого позивачем розміру витрат на правову допомогу із обсягом виконаних адвокатом робіт.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання розподілу судових витрат, не може оцінювати відповідність заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на правову допомогу критеріям, що передбачені у частині п`ятій статті 134 КАС України, та, відповідно, самостійно зменшувати розмір заявлених до відшкодування сум.

З огляду на викладене, враховуючи наявність в матеріалах справи документального підтвердження понесених позивачем судових витрат під час апеляційного перегляду справи, відсутність належно обґрунтованих заперечень з боку ГУ ДПС в Харківській області щодо визначеного представником позивача розміру витрат на правничу допомогу, та непідтвердження їх відповідними доказами, а також застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, колегія суддів вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача, понесених позивачем витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 3800 грн підлягає задоволенню.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 по справі № 520/25901/21 залишити без змін.

Стягнути на користь Приватної фірми «ХАРТЕХПРОМ-97» (61036, Харківська обл., м. Харків, вул. Енергетична, буд. 17, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, (61057, Харківська обл., м. Харків, вул. пушкінська, буд. 46, ) витрати на правову допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 3800 (три тисячі вісімсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено та підписано 21.08.2023 року