Справа № 280/2846/23
Суддя: Артоуз Олеся Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 серпня 2023 року Справа № 280/2846/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Артоуз О.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області ( вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (ЄДРПОУ 008, м. Ужгород, пл. Народна, 4), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, (, пр. Соборний, 158-6, м. Запоріжжя 69057) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05 травня 2023 року до Запорізького окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, відповідно до якої позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 16.12.2023 №49, яким мені відмовлено у призначені пенсії;

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 20.03.2023 №49, яким мені відмовлено у призначені пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити мені пенсію як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка виховала її до досягнення 6-річного віку - з 09.02.2023.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач у лютому 2023 року звернулась до органів Пенсійного фонду України з приводу призначення пенсії відповідно п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка виховала її до досягнення 6-річного віку. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову в призначенні пенсії №49 від 16.02.2023 позивачу відмовлено у призначення пенсії з тієї підстави що «в установленому порядку, не підтверджено, що дитина заявника стала особою з інвалідністю до досягнення 6-річного віку». В березні 2023 року позивачка ще раз звернулась до органів Пенсійного фонду України з того самого питання. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській про відмову у призначенні пенсії №49 від 20.03.2023 позивачу відмовлено у призначенні пенсії з тих самих підстав, що й Відповідачем 1. При зверненні до відповідачів за призначенням пенсії позивачем були надані, зокрема Медичні висновки на дитину (підлітка-інваліда з дитинства у віці до 16 років) - ОСОБА_2 : від 01.06.2004, від 08.09.2008, які підтверджують те що захворювання, виявлене у її сина (цукровий діабет, інсулінозалежний) відноситься до розділу II пункту 3 підпункту з «Переліку медичних показань, які дають право на отримання допомоги на дітей-інвалідів у віці до 16 років», затвердженого Міністерством охорони здоров`я України від 08.11.2001 №454/471/516. Інвалідність сину була встановлена вперше у 2010 році, що підтверджується Випискою із акту огляду МСЕК №149310 (дата огляду - 21.10.2010). Вважаючи означені рішення відповідачів протиправними, такими що порушують її право на пенсійне забезпечення позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 10.05.2023 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду доказів сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1073,60 грн.

Ухвалою суду від 22.05.2023 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі, прийнято рішення здійснити розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) та без проведення судового засідання.

05 червня 2023 року до Запорізького окружного адміністративного суду через систему «Електроний суд» надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на позовну заяву. Так, представник третьої особи заперечує проти позовних вимог та зазначає, що позивач зверталась до територіального органу Пенсійного фонду України з заявами про призначення пенсії за віком згідно із п.4 ч.1 статтею 115 Закону № 1058. За результатом розгляду заяв позивача їй було відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно Закону України від 09.07.2003 року № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки в установленому порядку не підтверджено, що дитина заявника стала особою з інвалідністю до досягнення 6-річного віку. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону 1058 право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства які виховали їх до шестирічного віку після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років. Згідно з п. 2.18 Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства засвідчується випискою з акту огляду МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, що дитина визнана дитиною-інвалідом до 6 річного віку..У разі, якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення 6 річного віку, надається відповідно висновок ЛКК про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до 6-річного віку. Відповідно до п.2.17 Порядку визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною інвалідом засвідчується випискою з акта огляду МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення 6-тирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після 18-річного віку, надається відповідно висновок ЛКК про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення 6 річного віку та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти річного віку (висновок про час настання інвалідності). Представником зазначено, що позивач оскаржує рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 16.12.2023 № 49, яким відмовлено у призначені пенсії. Відповідач такого рішення не приймав. Отже позовна вимога в цій частині є безпідставною. Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Також, 05.06.2023 на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області надійшли копії матеріалів пенсійної справи № 49.

На адресу Запорізького окружного адміністративного суду 07.06.2023 надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області на позовну заяву. Представник відповідача 1 заперечує проти задоволення позовних вимог позивача та зазначає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09.02.2023 звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до абз. 1 п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058. До заяви про призначення пенсії позивачка надала довідку з акту огляду медико-соціальної експертної комісії №0822541, згідно якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син позивачки визнаний особою з інвалідністю III групи з дитинства з 30.11.2016, тобто після виповнення 24 років. Отже, за результатом розгляду наданих заявницею документів, не визначено наявності правових підстав для підтвердження дотримання позивачем спеціальних вимог для призначення саме дострокової пенсії за абз. 1 п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058. Зокрема, позивачкою не надано документів, що передбачені Порядком №22-1, - висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що син позивачки 14.10.1992 року народження мав медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю до досягнення 6-річного віку та/або висновку про можливість інвалідності до досягнення особою 18-річного віку (висновок про час настання інвалідності). Враховуючи наведене, рішення Головного управління від 16.02.2023 про відмову у призначенні пенсії є правомірними та обґрунтованими. Відповідач 1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

14 червня 2023 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на позовну заяву. Так, представник відповідача 2, ознайомившись із доводами, викладеними ОСОБА_1 у поданій нею заяві, вважає за необхідне заперечити щодо останніх. Підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому порядку. Відповідачем 2 прийнято Рішення про відмову у призначенні пенсії №49 від 20.03.2023, оскільки в установленому порядку, не підтверджено, що дитина заявниці стала особою з інвалідністю до досягнення 6-ти річного віку. Із приводу позовної вимоги зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити пенсію ОСОБА_1 як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка виховала її до досягнення 6-річного віку - з 09.02.2023 - позивач фактично спонукає суд перебрати на себе дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду. Відповідач 2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Матеріали справи свідчать, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Ленінським ЗАГС м. Запоріжжя 03.11.1992.

ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства, що підтверджується випискою із акту огляду МСЕК до довідки серії АД № 149310 від 21.10.2010, випискою із акту огляду МСЕК до довідки серії АД № 187756 від 01.11.2012, випискою з акта огляду МСЕК до довідки серії АВ № 0295544 від 03.12.2014, випискою з акта огляду МСЕК до довідки серії АВ № 10822541 від 31.11.2016, медичними висновками від 01.06.2004 № 72 та від 08.09.2008 № 116.

Згідно з випискою із акту огляду МСЕК до довідки серії АД № 149310 від 21.10.2010, ОСОБА_2 з 14.10.2010 встановлено ІІ групу інвалідності та вказано, що він є інвалідом з дитинства.

09 лютого 2023 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства, що не заперечується сторонами.

З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області та 16.02.2023 прийнято рішення № 349 про відмову у призначенні пенсії.

В зазначеному рішенні вказано, що заявником не підтверджено, що дитина заявника стала особою з інвалідністю до досягнення 6-річного віку.

У цьому рішення зазначено, що страховий стаж позивача складає 23 роки 02 місяці 19 днів.

13 березня 2023 року позивачка повторно звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства.

З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії передано на розгляд до Головного управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Рішенням Головного управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 20.03.2023 № 349 позивачці відмовлено у призначенні пенсії, оскільки в установленому порядку на не підтверджено, що дитина заявника стала особою з інвалідністю до досягнення 6-річного віку.

У цьому рішення зазначено, що за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності; страховий стаж позивача складає 23 роки 02 місяці 19 днів.

Вважаючи такі рішення пенсійних органів протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом

Суд, оцінивши повідомлені позивачем обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до ст.1 Закону №1058-ІV, пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону №1058-IV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на призначення дострокової пенсії за віком мають: жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-ХІІ) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.07.2022 у справі № 448/1650/17.

Абзацом третім статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 № 2961-IV визначено, що дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

За змістом абзацу другого пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. №1317, (далі - Положення № 1317) інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Пунктом 14 Положення № 1317 передбачено, що причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Процедура звернення особи за призначенням пенсії регламентована Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

За змістом пп.6 п.2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком: жінкам, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до зазначеного віку, - документи про народження дітей (дитини), виховання їх (її) до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність.

Відповідно до п.2.17 Порядку № 22-1 при призначенні пенсій матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Згідно з п.2.18 Порядку № 22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 (справа № 330/2181/16-а) підтримано позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.05.2014 (справа №21-133а14), та сформульовано наступний правовий висновок, який відповідно до положень ст.242 КАС України, є обов`язковим для врахування судом.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття "особа з інвалідністю" на момент виникнення спірних відносин установлювався у ст. 2 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (далі - Закон № 875-ХІІ), а також ст. 1 Закону України від 06.10.2005 №2961-ІV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз. 3 ст.1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові наголосила на тому, що визначення терміну "інвалід з дитинства" не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю". При цьому за змістом абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2099 № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п.14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч.12 ст.7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 №917, визначено надання висновку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Отже, відповідний висновок МСЕК дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV. Такий висновок передбачений п.2.18 Порядку № 22-1.

При цьому визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття "інваліда з дитинства", а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.12.2021 у справі № 336/2781/17-а (2а/336/294/17), від 18.01.2022 у справі № 448/1650/17, від 19.01.2022 у справі № 636/2618/17, від 18.07.2022 у справі № 448/1650/17.

За таких обставин позивач для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства повинна була надати відповідачам висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Водночас, суд зазначає, що позивачка не надала ані суду, ані відповідачам висновок лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

В свою чергу позивачка стверджує, що її син, визнаний інвалідом з дитинства, а оскільки вона здійснювала за ним догляд, то має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Разом з тим, висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку та/або висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності), позивачем надано не було.

Відтак, позивачем не було підтверджено наявності підстав для визнання її дитини дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Позивач обґрунтовуючи право на призначення пенсії до досягнення пенсійного віку як матері дитини з інвалідністю, вказує про визнання її сина інвалідом з дитинства на підставі медичного висновку на дитину (підлітка-інваліда з дитинства у віці до 16 років) від 01.06.2004 № 72.

Проте суд вказує, що ця обставина лише підтверджує призначення соціальної допомоги на дитину-інваліда (в даному випадку у 12 років), а не визнання сина позивача до досягнення 6-річного віку дитиною з інвалідністю.

Аналогічно, на думку суду, призначення з 14.10.2010 соціальної допомоги на дитину-інваліда не свідчить, що не визнання сина позивача до досягнення 6-річного віку дитиною з інвалідністю.

Як зазначено самим позивачем у позовній заяві та підтверджується випискою із акту огляду МСЕК до довідки серії АД № 149310 від 21.10.2010 ОСОБА_2 встановлено інвалідність з 14.10.2010 - після досягнення 18-річного віку.

За таких обставин позивач не має права на призначення пенсії за віком як мати інваліда з дитинства, оскільки вона не надала висновку лікарсько-консультативної комісії, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку та/або висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Враховуючи те, що визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності такої дитини, а саме до шестирічного віку, або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що така дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення вказаного віку, суд дійшов висновку про те, що відповідачі правомірно відмовили позивачеві у призначенні такої пенсії, як особі, яка не відповідає законодавчо встановленим вимогам.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог розподіл судових витрат в порядку статті 139 КАС України судом не проводиться.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області ( вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (ЄДРПОУ 008, м. Ужгород, пл. Народна, 4), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, (, пр. Соборний, 158-6, м. Запоріжжя 69057) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Рішення у повному обсязі складено та підписано 18 серпня 2023 року.

Суддя О.О. Артоуз