Справа № 260/4364/23
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2023-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2023 року м. Ужгород№ 260/4364/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача: представник - Борсенко О.В.,

відповідача: представник - Кравець В.І.,

3-я особа 1: представник - Радь І.І.,

3-я особа 2: представник - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державного реєстратора Колочавської сільської ради ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

Державний реєстратор Колочавської сільської ради ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства юстиції України, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 12.05.2023 №1817/5 «Про задоволення скарги».

Заявлені позовні вимоги аргументує тим, що Міністерство юстиції України під час розгляду скарги на дії державного реєстратора та винесення оскарженого наказу всупереч законодавчим нормам вирішила питання, що не стосуються можливих чи допущених позивачем при проведенні реєстраційних дій порушень, а стосуються захисту імовірного цивільного права третіх осіб, яке повинно доводитись в судовому порядку. Вважає, що колегія Міністерства юстиції України не уповноважена на встановлення обставин, що не є фактичними та не відображені в Єдиному державному реєстрі речових прав. Стверджує, що на момент вчинення реєстраційної дії, яка скасована оскарженим наказом, вона здійснила всі необхідні заходи для встановлення наявності чи відсутності можливих підстав для відмови у проведенні такої, зокрема відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами. При цьому було встановлено, що будь-яка юридична або фізична особа не були власником чи користувачем спірної земельної ділянки та не мали зареєстрованих речових прав на неї. З огляду на зазначене, враховуючи повноту поданих заявником документів, у державного реєстратора не було передбачених законодавством підстав для відмови у проведенні реєстраційної дії.

В підготовчому судовому засіданні 30 червня 2023 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, за клопотанням відповідача до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спорту на стороні відповідача, залучено Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України».

Окрім того, в підготовчому судовому засіданні 30 червня 2023 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, за ініціативою суду до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спорту на стороні позивача, залучено Міжгірську селищну раду Хустського району Закарпатської області.

17 липня 2023 року відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву №3557/9-2085 від 27.06.2023, в якому проти задоволення позову заперечив. Так, зокрема, зазначив, що за результатами розгляду поданої Державним підприємством «Ліси України» скарги з`ясовано, що останнє є користувачем спірної земельної ділянки, право власності на яку зареєстровано на підставі оскарженого рішення. З огляду на зазначене та встановлений факт відсутності правових підстав для проведення державної реєстрації права власності за Міжгірською селищною радою, вважає, що колегія Міністерства юстиції України дійшла правильного висновку про незаконність рішення державного реєсторатора ОСОБА_1. Окрім того, вважає, що позивачем не доведено, які саме її права було порушено оскарженим наказом.

08 серпня 2023 року 3-я особа 1 подала до суду пояснення, в яких зазначали, що ні Державне підприємство, ані Міністерство юстиції України в скарзі та акті за результатами розгляду такої не навели жодного порушення чи недотримання державним реєстратором законодавчих вимог при здійснення реєстраційної дії, що може бути підставою для скасування такої. Звертає увагу суду на те, що питання наявності чи відсутності у 3-ї особи 2 речових прав на земельну ділянку, яка входить до відповідного масиву комунальних земель, є предметом розгляду судових інстанцій в межах розгляду спорів про право, однак вирішення таких питань не входили до повноважень позивача при вчиненні реєстраційної дії, тим більше таким повноваженням не наділене Міністерство юстиції України при розгляді скарги. Вважає, що наявні у 3-ї особи 2 планово-картографічні матеріали лісовпорядкування не можуть бути підтвердженням права постійного користування, оскільки такі не надавались до дати набрання чинності Земельним кодексом України. Не є таким правовстановлюючим документом також і розпорядження голови Закарпатської ОДА від 23.05.2016 №254, оскільки ні Державне підприємство «Ліси України», ані його попередник не виготовили відповідну документацію із землеустрою на підставі такого.

3-я особа 2 письмові пояснення щодо позову у встановлений судом строк не надіслала, про продовження процесуального строку для подання таких не клопотала.

Представник позивача у судовому засіданні 09 серпня 2023 року заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, наведених в позовній заяві, та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у засіданні суду 09 серпня 2023 року проти позову заперечив з мотивів його безпідставності та просив у його задоволенні відмовити.

Представник 3-ї особи 1 в судовому засіданні 09 серпня 2023 року заявлені позовні вимоги підтримав, обґрунтовуючи обставинами, наведеними у поданих до суду поясненнях.

Представник 3-ї особи 2 в судове засідання 09 серпня 2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про відкладення розгляду справи не клопотав, хоча був належним чином проінформований про дату, час та місце судового розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи 1, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 17 квітня 2023 року Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України») звернулося до Міністерства юстиції України зі скаргою №2612 на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, в якій просило провести перевірку правильності проведених реєстраційних дій державного реєстратора Колочавської сільської ради Закарпатської області ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), скасувати рішення від 04.04.2023 №67059079, прийняте державним реєстратором Колочавської сільської ради ОСОБА_1., та застосувати до такої санкції у вигляді блокування/анулювання доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Подану скаргу обґрунтовано тим, що розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 23.05.2016 №254 «Про передавання лісових ділянок для ведення лісового господарства, охорони лісів, використання та відтворення лісових ресурсів» землі лісового призначення передано у користування Державному підприємству «Верхньогірське лісове господарство», правонаступником якого являється Державне підприємство «Міжгірське лісове господарство». В подальшому розпорядженням Закарпатської обласної військової адміністрації від 10.10.2022 №648 Державному підприємству «Міжгірське лісове господарство» було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення загальною орієнтовною площею 14000 га, що розташовані за межами населеного пункту на території Пилипецької та Міжгірської територіальних громад Хустського району Закарпатської області. Відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 18.01.2023 №158 Державне підприємство «Міжгірське лісове господарство» реорганізовано шляхом приєднання до ДП «Ліси України». Отже, незважаючи на те, що ДП «Ліси України» є постійним лісокористувачем спірних земельних ділянок, державним реєстратором ОСОБА_1. неправомірно проведено державну реєстрацію таких за Міжгірською селищною радою, чим порушено процедуру державної реєстрації та права скаржника.

При цьому ДП «Ліси України» повідомило Міністерство юстиції України про відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування рішення державного реєстратора та/або внесення відомостей до Державного реєстру прав.

26 квітня 2023 року державний реєстратор ОСОБА_1. направила до Міністерства юстиції України заперечення на скаргу, в яких зазначила, що при проведенні реєстраційної дії здійснила всі необхідні заходи для встановлення наявності чи відсутності можливих підстав для відмови у проведенні оскаржуваної реєстраційної дії, зокрема: щодо перевірки відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. За результатами розгляду поданих документів було встановлено, що ні ДП «Ліси України», ані будь-яка інша юридична чи фізична особа не були власником, користувачем такої ділянки, не мали зареєстрованих будь-яких речових прав на неї, не були жодним чином зазначені як такі в доступних державних реєстрах, або інших документах, що були в її розпорядженні чи віданні. Зокрема, наданою Міжгірською селищною радою відповіддю відділу №3 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області підтверджено відсутність будь-яких наявних, архівних чи інших даних про речові права будь-яких осіб на землі, що були предметом реєстрації. Тому за результатами перевірки поданих Міжгірською селищною радою документів не було встановлено жодних передбачених законодавством підстав для не проведення чи відмови у проведенні реєстраційних дій, які є предметом перевірки.

02 травня 2023 року Міжгірська селищна рада подала до Міністерства юстиції України свої заперечення на скаргу ДП «Ліси України», в яких звернула увагу не неподання скаржником жодних доказів допущеного державним реєстратором при вчиненні реєстраційної дії порушення встановленого законодавством порядку, зокрема, щодо наявності підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав, визначених ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Окрім того, звернуто увагу на те, що на момент подання скарги на розгляд Комісії та в подальшому в судових інстанціях перебуває на розгляді ряд судових справ, що стосуються встановлення речових прав Міжгірської селищної ради та ДП «Ліси України» на спірну земельну ділянку, що є свідченням відсутності в останнього зареєстрованого права на таку. В свою чергу речові права Міжгірської селищної ради підтверджені не тільки судовими рішеннями, але й необхідними доказами.

До поданих заперечень Міжгірська селищна рада долучила копії судових рішень та матеріалів технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель стосовно спірної земельної ділянки.

Подана ДП «Ліси України» на рішення державного реєстратора ОСОБА_1. від 04.04.2023 №67059079 скарга 04 травня 2023 року розглянута Центральною Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі - Колегія), за результатами чого сформовано Висновок, яким скаргу задоволено частково; а рішення №67059079 від 04.04.2023 - скасовано.

Прийняте рішення мотивовано тим, що Колегією встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться у користуванні скаржника, відноситься до державної власності та перебуває в постійному користуванні державного підприємства, а тому не може бути передана у комунальну власність, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 №1423-IX.

Зокрема, як встановлено з поданих скаржником документів, розпорядженням Закарпатської обласної військової адміністрації від 10.10.2022 №648 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель», Державному підприємству «Міжгірське лісове господарство» надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення загальною орієнтовною площею 14000 га, що розташовані за межами населеного пункту на території Пилипецької та Міжгірської територіальних громад Хустського району Закарпатської області. Відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 №848 Державне підприємство «Міжгірське лісове господарство» було припинено та реорганізовано шляхом приєднання до ДП «Ліси України», а до останнього перейшли майно, права та обов`язки Державного підприємства «Міжгірське лісове господарство».

Зважаючи на вищенаведене Колегією сформовано висновок про те, що оскаржуване рішення державним реєстратором ОСОБА_1. прийнято з порушенням ст.ст. 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому таке підлягає скасуванню.

Наказом Міністерства юстиції України №1817/5 від 12.05.2023, відповідно до ч. 2 ст. 26, п. 1 ч. 7 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на підставі Висновку Колегії від 04.05.2023 скаргу ДП «Ліси України» від 12.04.2023 №2612 задоволено частково, а рішення від 04.04.2023 №67059079, прийняте державним реєстратором ОСОБА_1., скасовано.

Вважаючи наказ Міністерства юстиції України таким, що прийнято з порушенням наданих законодавством повноважень та встановленого порядку, позивач звернулася з даним позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли з приводу оскарження результатів розгляду Міністерством юстиції України скарги на рішення державного реєстратора щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Так, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в тому числі, щодо порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав, регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду.

Вказане узгоджується також з положеннями п. 17 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128 (далі - Порядок).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 37 Закону Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.

Ст. 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вказане кореспондується також з положеннями ст. 5 КАС України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, в тому числі, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що оскарженим наказом Міністерства юстиції України за результатами розгляду поданої 3-ю особою скарги було скасоване прийняте позивачем, як державним реєстратором, рішення, як таке, що прийнято з порушенням законодавчих норм, суд вважає, що остання має право на оскарження такого наказу в судовому порядку.

Відповідно до п. 2 Порядку, розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом. Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.

П. 9 Порядку передбачено, що під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у разі необхідності витребовує документи (інформацію) і вирішує:

1) чи мало місце рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту;

2) чи було оскаржуване рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту прийнято, вчинено на законних підставах;

3) чи належить задовольнити скаргу у сфері державної реєстрації або відмовити в її задоволенні;

4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у скарзі у сфері державної реєстрації;

5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

Згідно ч. 6 ст. 37 Закону за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають одне з таких мотивованих рішень, яке не пізніше наступного робочого дня з дня його прийняття розміщується на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України чи відповідного територіального органу:

- про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав);

- про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав);

- про залишення скарги без розгляду по суті.

Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2021 року у справі № 910/694/21 дійшов правового висновку, що з урахуванням системного аналізу змісту положень ч.ч. 6, 9 ст. 37 Закону та п.п. 2, 5, 9, 13 Порядку в частині обсягу повноважень Мін`юсту під час розгляду скарг на дії або бездіяльність державних реєстраторів, «під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду. Встановлення наявності обставин Мін`юстом здійснюється шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у разі необхідності Мін`юст витребовує документи (інформацію). Водночас Мін`юст не наділений повноваженнями вирішувати спір про право».

Таким чином, перевірка викладених у поданій на рішення, дії чи бездіяльність державного реєстратора скарзі обставин зводиться виключно до перевірки дотримання останнім визначених законодавством процедурних питань під час здійснення реєстраційних дій. З вказаним твердження погоджується також відповідач у поданому до суду відзиві на позов (арк. спр. 119, т. 1).

Відповідно п. 1 ч. 7 ст. 37 Закону, у разі задоволення скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав або підтвердження факту використання ідентифікаторів доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав іншими особами Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають рішення про визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора (про державну реєстрацію прав, про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав), анулювання рішення територіального органу Міністерства юстиції України.

Підставою для визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є:

а) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, визначених пунктами 1, 2-1, 4 частини першої статті 3 цього Закону. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну засаду державної реєстрації прав (з посиланням на відповідне положення цього Закону), з порушенням якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав;

б) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав за наявності підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, відмови в державній реєстрації прав або зупинення державної реєстрації прав. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну підставу (з посиланням на відповідне положення цього Закону), всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав;

в) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав всупереч санкціям, застосованим відповідно до Закону України «Про санкції». У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну санкцію (з посиланням на відповідне положення Закону України «Про санкції»), всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття оскарженого наказу Міністерства юстиції України стало те, що за результатами розгляду поданої ДП «Ліси України» скарги Колегією було з`ясовано, що рішення від 04.04.2023 №67059079 прийнято державним реєстратором ОСОБА_1. з порушенням ст.ст. 10, 18 Закону, зокрема, з огляду на існуючу суперечність щодо права власності та права користування спірною земельною ділянкою.

Оцінюючи таке рішення Міністерства юстиції України з точки зору основних засад судочинства, суд враховує наступне.

Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону, є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому згідно ч. 1 ст. 3 Закону загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Нормами ч. 2 ст. 3 Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч. 4 ст. 3 Закону).

Нормами ч. 1 ст. 4 Закону встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, серед іншого, право власності та право користування земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону, державний реєстратор:

- встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;

- перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

- під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Зазначене кореспондується також з положеннями ст. 18 Закону, яка регламентує порядок проведення державної реєстрації прав. Так, зокрема, згідно п. 4 ч. 1 ст. 18 державна реєстрація прав передбачає, в тому числі, перевірку документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

При цьому нормами ч. 12 ст. 18 Закону передбачено, що у разі якщо під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на нерухоме майно державним реєстратором встановлено наявність зареєстрованих у Державному реєстрі прав інших заяв про державну реєстрацію прав на це саме майно, заяви розглядаються в порядку черговості їх надходження.

Наступна заява розглядається тільки після прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації щодо заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі прав раніше.

Датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав (ч. 13 ст. 18 Закону).

Судом встановлено, що в поданій до Міністерства юстиції України скарзі в обґрунтування протиправності рішення державного реєстратора ОСОБА_1. ДП «Ліси України» посилається на наявне в нього право користування спірною земельною ділянкою, що суперечить загальним засадам державної реєстрації прав та унеможливлює реєстрацію права власності на таку за Міжгірською селищною радою.

На підтвердження наявності такого права 3-я особа 2 долучила до скарги, серед іншого, розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 23.06.2016 №254 «Про передавання лісових ділянок для ведення лісового господарства, охорони лісів, використання та відтворення лісових ресурсів», розпорядження Закарпатської обласної військової адміністрації від 10.10.2022 №648 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель», а також ряд правовстановлюючих документів щодо переходу майна, прав та обов`язків від Державного підприємства «Міжгірське лісове господарство» до ДП «Ліси України».

Поряд з цим, у наданих до Міністерства юстиції України запереченнях державний реєстратора ОСОБА_1. та Міжгірська селищна рада звертали увагу Колегії на те, що на момент проведення реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за органом місцевого самоврядування, в ДП «Ліси України» не було зареєстрованого у встановленому Законом порядку права постійного користування такою земельною ділянкою. Відомості про державну реєстрацію таких прав, що є необхідною передумовою для їх виникнення, до Державного реєстру речових прав у встановленому законом порядку станом на момент прийняття державним реєстратором ОСОБА_1. рішення за результатами розгляду поданої Міжгірською селищною радою заяви внесені не були.

Суд зазначає, що нормами чинного законодавства встановлений обов`язок державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій перевіряти, в тому числі, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема шляхом використання відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав або інших загальнодоступних реєстрах.

Проте в даному випадку державним реєстратором ОСОБА_1. таких суперечностей щодо заявленими та вже зареєстрованими правами на спірну земельну ділянку виявлено не було, оскільки відомості щодо права постійного користування ДП «Ліси України» такою були відсутні у Державному реєстрі прав.

Вказана обставина підтверджується також долученим до матеріалів скарги рішенням про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру Відділу №4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Київській області за результатами розгляду поданої ДП «Ліси України» заяви, а також інформацію з Державного реєстру речових прав №328406554 від 07.04.2023 щодо наявності зареєстрованого права власності на спірну земельну ділянку саме за Міжгірською селищною радою.

Більше того, при зверненні до державного реєстратора ОСОБА_1. Міжгірською селищною радою було подано технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель, в матеріалах якої містився лист Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №32-7-0.36.3-76/227-23 від 01.03.2023, відповідно до якого спірна земельна ділянка віднесена до земель запасу та земель, що не надані у власність та постійне користування, а відомості щодо наявності в Державного підприємства «Верхньогірське лісове господарство» (правонаступником якого являється ДП «Ліси України») правовстановлюючих документів на таку відсутні.

Незважаючи на вищезазначене, за результатами розгляду поданої ДП «Ліси України» скарги Колегія дійшла висновку про порушення державним реєстратором ОСОБА_1. ст.ст. 10, 18 Закону, зокрема, з огляду на існуючу суперечність щодо права власності та права користування спірною земельною ділянкою. При цьому, як вбачається з Висновку Колегії від 04.05.2023, мотиви прийняття такого ґрунтуються виключно на твердженнях ДП «Ліси України» та наданому останнім розпорядженні Закарпатської обласної військової адміністрації від 10.10.2022 №648 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель».

Проте суд не може погодитися з таким висновком суб`єкта владних повноважень, оскільки таке розпорядження не є ні правовстановлюючим документом, ані доказом реєстрації права користування земельною ділянкою, що є необхідною умовою для визнання факту наявності в особи речового права на нерухоме майно.

Набуття права власності та права користування на нерухоме майно ґрунтується на кількох юридичних фактах: підставі виникнення такого права в розумінні статті 11 Цивільного кодексу України (договір та інший правочин тощо), рішенні щодо державної реєстрації прав, відповідному реєстраційному записі в Державному реєстрі прав. Зазначені юридичні факти в сукупності є правотвірним складним юридичним фактом.

Отже, за чинним законодавством України особа набуває право власності та право користування на нерухоме майно та має змогу повноцінно його здійснювати тільки після державної реєстрації такого права, тобто ухвалення рішення щодо його державної реєстрації, внесення та подальшого збереження (наявності) відповідного реєстраційного запису в Державному реєстрі прав.

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що згідно із наявними у Міністерства юстиції України повноваженнями у сфері державної реєстрації прав вирішення спору про право, в тому числі під час розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного реєстратора, до таких не відноситься.

Незважаючи на зазначене, відповідач під час розгляду скарги ДП «Ліси України» надав правову оцінку наявності в останнього речового права на спірну земельну ділянку поза межами встановленої законодавством процедури розгляду скарг та наявних повноважень, та прийняв рішення про скасування державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку за 3-ю особою - Міжгірською селищною радою, без наявності достатніх підстав та доказів. Більше того, Міністерство юстиції України дійшло висновку про порушення державним реєстратором ОСОБА_1. при прийнятті рішення щодо реєстрації права власності вимог ст.ст. 10, 18 Закону в частині існуючої суперечності між наявними правами власності та користування спірною земельною ділянкою, хоча відомості щодо зареєстрованого права користування такою за ДП "Ліси України" в будь-яких доступних реєстрах були відсутні.

Суд зазначає, що Міжгірська селищна рада у зв`язку прийняттям рішення №1026 від 05.01.2023 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель", відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" №1423-ІХ від 28.04.2021, звернулась до державного реєстратора ОСОБА_1. з метою реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

Будь-яких зауважень щодо повноти поданих Міжгірською селищною радою документів або наявності інших передбачених ст. 24 Закону підстав для відмови у державній реєстрації прав, окрім наявності суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, висновок Колегії не містить, а Міністерство юстиції України не заявляє.

Поряд з цим, судом встановлено, що під час розгляду скарги у відповідача не було очевидних та беззаперечних доказів наявності в ДП «Ліси України» права постійного користування спірною земельною ділянкою у розумінні Закону, або ж інших підстав, що свідчили б про порушення державним реєстратором процедури вчинення реєстраційних дій в частині вимог ст.ст. 10, 18 Закону, що стало фактично підставою прийняття оскарженого наказу, а тому такий є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому суд зазначає, що вирішення спору з приводу наявності (відсутності) у особи речового права на нерухоме майно слід здійснювати в судовому порядку, а не шляхом подання скарги до Міністерства юстиції України на рішення, дії чи бездіяльність державного реєстратора, оскільки такий спір пов`язаний із захистом особою свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності на це ж майно, а тому скасування рішення про державну реєстрацію права власності в межах розгляд скарги буде суперечити конституційному принципу непорушності права приватної власності.

Отже, провівши правовий аналіз законодавчих вимог, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов Державного реєстратора Колочавської сільської ради ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ - 00015622), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області (місцезнаходження: вул. Шевченка, буд. 77, смт. Міжгір`я, Закарпатська область, 90000, код ЄДРПОУ - 04350910), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" (місцезнаходження: вул. Руставелі Шота, буд. 9а, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ - 44768034), про визнання протиправним та скасування наказу, - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 12.05.2023 №1817/5 "Про задоволення скарги".

3. Стягнути з бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ - 00015622) на користь Державного реєстратора Колочавської сільської ради ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) 1073,60 грн. (Одна тисяча сімдесят три гривні 60 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 21 серпня 2023 року.

СуддяР.О. Ващилін