Справа № 420/6205/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2023-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6205/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_1 до Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, та стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_1 до державної установи «Північна виправна колонія (№90)», в якій позивач просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ державної установи «Північна виправна колонія (№90)» від 23 лютого 2023 року №24/ОС-23 «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора групи мобілізаційної роботи державної установи «Північна виправна колонія (№90)» з 24 лютого 2023 року;

- стягнути з державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 лютого 2023 року по день ухвалення рішення суду;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на користь Первинної Профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 з 23.09.2004 року проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін, на посаді старшого інспектора групи з мобілізаційної роботи державної установи «Північна виправна колонія (№ 90). Державна установа «Північна виправна колонія (№ 90)» розташована на території м. Херсона.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовженого до теперішнього часу.

Загальновідомим є факт окупації території міста Херсона з 02 березня 2023 року. Однак, не дивлячись на вказане державна установа «Північна виправна колонія (№ 90)» продовжувала виконувати визначені законом та Положенням правозахисні та правоохоронні функції до 13.05.2022 року включно та персонал установи продовжував нести службу в посиленому режимі.

Наказом Міністерства юстиції України від 13 травня 2022 року № 1951/5, у зв`язку із тимчасовим знаходженням на непідконтрольній території України, зокрема, в державній установі «Північна виправна колонія (№ 90)» оголошено простій з 14.05.2022 року до закінчення воєнного стану в Україні.

В подальшому, наказом Міністерства юстиції України від 06 липня 2022 року № 2829/5 припинено з 11.07.2022 року простій оголошений відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 13.05.2022 року № 1951/5, зокрема, в державній установі «Північна виправна колонія (№ 90)».

Однак, наказом державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» від 23.02.2023 року № 244/ОС-23 «По особовому складу» позивача 23.02.2023 року звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України згідно із п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

У якості підстави для видання зазначеного наказу вказано наказ Міністерства юстиції України від 06 жовтня 2022 року № 4306/5 «Про затвердження структури та штату державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)», наказ державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» від 21 жовтня 2022 року № 1/АГ «Про попередження про наступне вивільнення персоналу державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)», попередження про скорочення від 25 жовтня 2022 року.

Наказ від 23.02.2023 року № 24/ОС-23 «По особовому складу» Профспілка вважає протиправним, таким, що не відповідає вимогам закону та має бути скасований з наступних підстав.

Так, наказом Міністерства юстиції України від 06.10.2022 року № 4306/5 «Про затвердження структури та штату державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» визнано такими, що втратили чинність накази Міністерства юстиції України від 08 серпня 2018 року та від 16 червня 2022 року № 2514/5, а також затверджено штат та структуру державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)». Згідно вказаного наказу штат державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» складається із 3 посад.

25.10.2022 року відповідач виніс позивачу попередження про скорочення посади.

Законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. Тож, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

06.10.2022 року Міністерством юстиції України було фактично скорчено штат державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» та залишено в штаті 3 посади.

В той же час, наказом Міністерства юстиції України від 21.12.2022 року № 5767/5 визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства юстиції України від 06.10.2022 року № 4306/5 та затверджено новий штат та структуру державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)», відповідно до якого передбачено 98 посад, у тому числі 86 посад рядового та начальницького складу. Однак, жодну із зазначених посад відповідачем позивачу не було запропоновано.

Позивачем зауважено, що встановлена законодавством можливість зміни штатного розпису установи виконання покарань із подальшим затвердженням іншого, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню осіб на посади за новим штатним розкладом. Однак, це зобов`язання відповідач не виконав, а трудові гарантії позивача, як працівника, були порушені.

Також вказує, що враховуючи незаконне звільнення позивача з посади старшого інспектора групи з мобілізаційної роботи державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)», то вона підлягає поновленню на відповідній посаді з 24.02.2023 року та має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.02.2023 року по день ухвалення судового рішення.

Отже, з Державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу - з 24.02.2023 року по день ухвалення рішення суду.

Щодо повноважень Профспілки на звернення до суду, в позовній заяві зазначено, що згідно довідки Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України від 23.03.2023 року позивач з 03.05.2022 року по теперішній час є членом Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України. Тому, в даному випадку Профспілка наділена правом на звернення до суду з метою захисту порушеного права позивача.

Ухвалою суду від 03.04.2023 року позовну заяву Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України залишено без руху та надано час для усунення недоліків шляхом надання до суду: заяви про поновлення строків звернення до суду з доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду, з визначенням обставин, які були б об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення у справі процесуальних дій.

До Одеського окружного адміністративного суду від Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України надійшло клопотання з поясненнями щодо строку звернення. В клопотанні зазначено, що датою початку перебігу строку звернення з даним позовом до суду є 24 лютого 2023 року та датою закінчення такого строку є 23 березня 2023 року. Так, матеріали позовної заяви Профспілкою було спрямовано до Одеського окружного адміністративного суду через засоби поштового зв`язку, а саме через «Нову пошту». Відповідно до експрес-накладної №91736 її дата оформлення 23.03.2023 року, а плановий час доставки 25.03.2023 року. В підтвердження вказаних обставин, позивач надав суду копію до експрес-накладної №91736.

Таким чином, з огляду на надані докази, суд встановив, що позивач звернувся до суду в межах строку встановленого ст.122 КАС України.

Ухвалою від 01.05.2023 року Одеський окружний адміністративний суд прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 07.06.2023 року.

17.05.2023 до суду від Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що сторона відповідача вважає наказ державної установи «Північна виправна колонія (№90)» від 23.02.2023 року №24/ОС-23 «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 законним та виданим у відповідності до вимог чинного законодавства.

Державна установа «Північна виправна колонія (№90)» розташована на території Херсонської міської територіальної громади, яка входила до переліку громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блокуванні), відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75. Із початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, місто Херсон перебувало в окупації.

Наказом Міністерства юстиції України від 13.05.2022 №1951/5 «Про оголошення простою установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та медичних реабілітаційних центрів, які тимчасово знаходяться на непідконтрольній Україні території», в державній установі «Північна виправна колонія (№90)» з 14.05.2022 року оголошено простій та дозволено працівникам установи до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами установи.

11.07.2022 року наказом Міністерства юстиції України від 06.07.2022 року № 2829/5 припинено простій установі, оголошений відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 13.07.2022 року №1951/5.

В подальшому, наказом державної установи «Північна виправна колонія (№90)» від 11.007.2022 року №2/ОС-22, оголошено простій персоналу установи з 11.07.2022 до закінчення дії воєнного стану та дозволено працівникам установи до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами адміністративних будівель установи.

Наказом Міністерства юстиції України від 06.10.2022 року № 4306/5 «Про затвердження структури та штату державної установи «Північна виправна колонія (№90)» змінено структуру та штат установи та затверджено лише 3 посади, а саме: - керівництво 1 посада; - група фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку 1 посада; - група по роботі з персоналом 1 посада.

Наказом державної установи «Північна виправна колонія (№90)» від 21.10.2022 року №1/АГ/22 ОД «Про попередження про наступне вивільнення персоналу установи», запущено процедуру масового вивільнення та встановлено день звільнення персоналу, посади яких скорочуються, 29.12.2023 року.

В подальшому установою здійснено повідомлення первинної профспілкової організації про заплановане скорочення штату працівників, проінформовано місцевий центр зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників та направлені попередження про наступне вивільнення персоналу установи.

25.10.2022 року ОСОБА_1 під власний підпис була ознайомлена з попередженням про скорочення займаної посади та наступним звільненням.

На день попередження про звільнення в установі не було вакансій, які відповідали професійній кваліфікації ОСОБА_1 .

Вивільнення персоналу установи, відповідно до наказу від 21.10.2022 року №1/АГ/22 було заплановане на 29.12.2022 року.

Проте, наказом Міністерства юстиції України від 21.12.2022 року №5767/5 «Про затвердження структури та штату державної установ «Північна виправна колонія (№90)» знову вносяться зміни до структури та штату установи, відповідно до яких, в установі затверджено 98 штатних одиниць, з яких 29 офіцерських посад.

ОСОБА_1 , капітан внутрішньої служби, займала посаду старшого інспектора групи з мобілізаційної роботи державної установи «Північна виправна колонія (№90)», що належить до посад середнього та начальницького складу. Зазначена посада відповідно до нового затвердженого штату установи скорочена.

Затверджений штат установи, передбачає 12 посад середнього та начальницького складу.

Частино третьою статті 14 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», встановлено, що кваліфікаційні вимоги до професійної придатності визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно з Кваліфікаційними вимогами до професійної придатності осіб рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженими наказом МЮУ від 06.10.2022 року №27/5, до посад середнього та начальницького складу висунуто відповідні кваліфікаційні вимоги.

ОСОБА_1 має повну вищу освіту за спеціальністю «Технології машинобудування» та кваліфікацією спеціаліста з технологій машинобудування (код спеціальності 131), але враховуючи, що за фахом позивачка не працювала, вільні рівнозначні посади, які б відповідали галузі знань, досвіду роботи та кваліфікації ОСОБА_1 в установі відсутні.

Враховуючи, що всі установи виконання кримінальних покарань, які знаходяться на тимчасово окупованих та деокупованих територіях України, зазнали масового вивільнення, запропонувати ОСОБА_1 іншу посаду в будь-якому установі ДКВС України, з урахуванням її освітнього рівня та досвіду роботи установа, не мала змоги, з огляду на відсутність таких наявних посад.

Також представником відповідача зазначено, що доводи позивача не спростовують законність оскаржуваного наказу, а тому сторона відповідача вважає відсутніми підстави щодо задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу з 24.02.2023 року по день ухвалення рішення.

Крім того, представником відповідача зазначено, що відповідно до пункту 2.2.13 Статуту Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України, затвердженого протоколом Установчих зборів членів профспілки від 01.11.2021 року №1, на підставі якого Профспілкою здійснюється представництво інтересів ОСОБА_1 , визначено, що Профспілка надає безкоштовну правову, методичну, іншу допомогу членам Профспілки з усіх напрямів статутної діяльності, позов немайнового характеру, а Профспілка звільнена від сплати судового збору, вважаємо заявлену вимогу щодо стягнення за рахунок Бюджетних асигнувань з державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на користь Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України понесені судові витрати безпідставною.

В судове засідання, призначене на 07.06.2023 року, представники учасників справи не з`явились про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно. Суд відклав підготовче засідання на 28.06.2023 року.

Ухвалою суду від 28.06.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 09.08.2023 року.

Ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 09.08.2023 року, продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 23.09.2004 року проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка неодноразово зазнавала реорганізаційних змін, на посаді старшого інспектора групи з мобілізаційної роботи державної установи «Північна виправна колонія (№ 90). Державна установа «Північна виправна колонія (№ 90)» розташована на території м. Херсона.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовженого до теперішнього часу.

Державна установа «Північна виправна колонія (№90)» розташована на території Херсонської міської територіальної громади, яка входила до переліку громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блокуванні), відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75. Із початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, місто Херсон перебувало в окупації.

Наказом Міністерства юстиції України від 13.05.2022 №1951/5 «Про оголошення простою установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та медичних реабілітаційних центрів, які тимчасово знаходяться на непідконтрольній Україні території», в державній установі «Північна виправна колонія (№90)» з 14.05.2022 року оголошено простій та дозволено працівникам установи до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами установи.

11.07.2022 року наказом Міністерства юстиції України від 06.07.2022 року № 2829/5 припинено простій установі, оголошений відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 13.07.2022 року №1951/5.

В подальшому, наказом державної установи «Північна виправна колонія (№90)» від 11.007.2022 року №2/ОС-22, оголошено простій персоналу установи з 11.07.2022 до закінчення дії воєнного стану та дозволено працівникам установи до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами адміністративних будівель установи.

Наказом Міністерства юстиції України від 06.10.2022 року № 4306/5 «Про затвердження структури та штату державної установи «Північна виправна колонія (№90)» змінено структуру та штат установи та затверджено лише 3 посади, а саме: - керівництво 1 посада; - група фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку 1 посада; - група по роботі з персоналом 1 посада.

Наказом державної установи «Північна виправна колонія (№90)» від 21.10.2022 року №1/АГ/22 ОД «Про попередження про наступне вивільнення персоналу установи», запущено процедуру масового вивільнення та встановлено день звільнення персоналу, посади яких скорочуються, 29.12.2023 року.

В подальшому установою здійснено повідомлення первинної профспілкової організації про заплановане скорочення штату працівників, проінформовано місцевий центр зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників та направлені попередження про наступне вивільнення персоналу установи.

25.10.2022 року ОСОБА_1 під власний підпис була ознайомлена з попередженням про скорочення займаної посади та наступним звільненням.

Вивільнення персоналу установи, відповідно до наказу від 21.10.2022 року №1/АГ/22 було заплановане на 29.12.2022 року.

Наказом Міністерства юстиції України від 21.12.2022 року №5767/5 «Про затвердження структури та штату державної установ «Північна виправна колонія (№90)» знову вносяться зміни до структури та штату установи, відповідно до яких, в установі затверджено 98 штатних одиниць, з яких 29 офіцерських посад.

Наказом державної установи «Північна виправна колонія (№90)» від 23 лютого 2023 року №24/ОС-23 «По особовому складу» звільнено ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів згідно із п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію".

Вважаючи наказ про звільнення протиправним, Первинна профспілкова організація працівників територіальних органів Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV).

Відповідно до ст.3 Закону № 2713-IV правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

За змістом положень ч.1 ст.6 Закону № 2713-IV Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Структура, штати територіальних органів управління, підрозділів кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я та положення про них затверджуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань (ч.4 ст.6 Закону № 2713-IV).

Частиною 1 статті 14 Закону № 2713-IV передбачено, що до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.2 ст.14 Закону № 2713-IV).

Пунктом 5 частини 1 статті 13 Закону № 2713-IV встановлено, що підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: порядок призначення і звільнення з посад, права, обов`язки та умови служби працівників підприємств установ виконання покарань, які мають спеціальні звання рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, визначаються відповідно до законодавства.

Згідно ч.5 ст.23 Закону № 2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

За приписами п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VІІІ (далі - Закон № 580-VІІІ) поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.77 Закону № 580-VІІІ днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

За загальним правилом, під час вирішення адміністративних спорів, пов`язаних з проходженням публічної служби, пріоритетними є норми спеціальних законів, у даному випадку Закону України "Про Національну поліцію", але, у випадках не врегульованих спеціальним законодавством, підлягає застосуванню трудове законодавство.

Суд зауважує, що нормами Закону України "Про Національну поліцію" не врегульовано процедуру звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням чисельності штату, та дотримання трудових гарантій поліцейського, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати окремі положення КЗпП України.

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За приписами ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Частинами 1, 2 статті 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Зазначені норми також знайшли своє відображення у ст.68 Закону України "Про Національну поліцію".

Так, згідно ч.ч.1-3 ст.68 Закону № 580-VІІІ у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

При цьому, правова позиція щодо застосування та тлумачення ст.68 Закону України "Про Національну поліцію" сформована Верховним Судом у постановах від 15.04.2020 у справі № 824/185/17-а та від 12.06.2020 у справі № 814/2101/16, згідно яких у разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинно бути запропоновано іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Пропозиція всіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату, у якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.

Лише відмова поліцейського від запропонованої посади дає підстави для звільнення його у зв`язку зі скороченням штатів.

Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.12.2018 р. у справі № 814/805/17.

Отже, законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. Тож, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2019 у справі № 808/588/17, від 20.01.2020 у справі № 753/22893/17, від 05.12.2019 у справі № 804/7399/16, від 24.04.2019 у справі № 808/892/17.

Судом встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 06.10.2022 року № 4306/5 «Про затвердження структури та штату державної установи «Північна виправна колонія (№90)» змінено структуру та штат установи та затверджено лише 3 посади, а саме: - керівництво 1 посада; - група фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку 1 посада; - група по роботі з персоналом 1 посада.

Наказом Міністерства юстиції України від 21.12.2022 року №5767/5 «Про затвердження структури та штату державної установ «Північна виправна колонія (№90)» знову вносяться зміни до структури та штату установи, відповідно до яких, в установі затверджено 98 штатних одиниць, з яких 29 офіцерських посад.

Суд звертає увагу на те, що положення ч.3 ст.49-2 КЗпП України декларує дві імперативні норми: по-перше, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення пропонує працівникові іншу роботу; по-друге, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та стану здоров`я і які може виконувати працівник, і не лише за місцем роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які були в юридичної особи упродовж періоду від вручення працівнику письмового попередження про звільнення із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці по день його звільнення.

Верховний Суд у постановах від 11.03.2020 р. у справі № 813/1220/16, від 09.07.2020 р. у справі № 809/2894/13-а наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав наведені вимоги КЗпП України, якщо працівнику запропоновано наявну на підприємстві роботу (посаду), тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється.

Тож, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

Виходячи з наявних у справі матеріалів можна зробити висновок про те, що у новому штатному розписі відповідача, були вакантні посади, яку позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Між тим, відповідач жодних вакансій позивачці не пропонував, що не заперечує і сам відповідач.

Відповідачем не надано доказів, які свідчили б про те, що наявні вакантні посади не могли пропонуватись Позивачу у зв`язку з тим, що він не міг їх обіймати з урахуванням своєї кваліфікації.

Таким чином, відповідач повинен був запропонувати позивачу всі інші вакантні посади (інша робота), які існували на день звільнення.

Щодо доводів відповідача про відсутність посад, які б відповідали кваліфікації позивача, суд зазначає, що наказом Міністерства юстиції України від 21.12.2022 року №5767/5 «Про затвердження структури та штату державної установ «Північна виправна колонія (№90)» було внесено зміни до структури та штату установи, відповідно до яких, в установі затверджено 98 штатних одиниць, з яких 29 офіцерських посад.

Суд звертає увагу на те, що у відповідності до статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

При цьому, визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі працівникам при скороченні чисельності штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень його кваліфікації та продуктивність праці, а сімейний стан, стаж роботи та інші обставини, що надають право для залишення на роботі, враховуються лише у тому разі, коли працівники мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці.

Разом з тим, під кваліфікацією розуміється здатність працівника виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи.

Доказами більш високої кваліфікації можуть бути відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, досвід трудової діяльності.

У свою чергу, про продуктивність праці, як узагальнюючий показник її результативності, може свідчити збільшення обсягу виконуваної роботи, її якості, суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника.

Таким чином, для порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів, про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника підлягають оцінюванню окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Водночас, для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі №824/3229/14-а, від 11.07.2018 року у справі № 816/1232/17.

Суд зауважує, що відповідач не надав доказів врахування стажу позивача, кваліфікації та його продуктивності при його звільненні, а також не надав довідки з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Вказане свідчить, що відповідач порушив встановлений трудовим законодавством порядок (процедуру) звільнення позивача.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено дотримання ним вимог ст.ст.40, 42, 49-2 КЗпП України, ст.68 Закону України "Про Національну поліцію", а тому наказ державної установи «Північна виправна колонія (№90)» від 23 лютого 2023 року №24/ОС-23 «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до положень частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи висновок суду про незаконність звільнення позивача, останній підлягає поновленню на посаді старшого інспектора групи мобілізаційної роботи державної установи «Північна виправна колонія (№90)» з 24 лютого 2023 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Приписами ч.2 ст.235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

У відповідності до абз.3 п.2 Порядку № 100 збереження заробітної плати "у всіх інших випадках" (до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплат.

Згідно із п.5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 4 розділу ІІІ Порядку № 100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

На думку суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду даної справи врахувати розміри грошового забезпечення позивача за два місяці, які передували не тільки звільненню, але й простою державної установи, оскільки таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільненого працівника, який був позбавлений можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу.

Згідно довідки начальника сектору - головного бухгалтера сектору ФЗ та БО ДУ «Північна виправна колонія» (№90) грошове забезпечення ОСОБА_1 за два місяці, що передували звільненню та простою, складає:

березень 2022 р. 11 206,45 грн;

квітень 2022 р. 10 191,25 грн,

Розмір середньоденного грошового забезпечення становить 350,78 грн ((11 206,45 грн + 10 191,25 грн = 21 397,7 грн) : 61 день (березень 2022 року - 31 днів, квітень 2022 року - 30 день)).

Період вимушеного прогулу з 24.02.2023 по 22.08.2023 (день ухвалення судового рішення) складає 180 днів.

Сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу становить 63 140,4 грн (350,78 грн х 180 днів = 63 140,4 грн).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 63 140,4 грн.

У відповідності до п.п.2, 3 ч.1 ст.371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді старшого інспектора групи мобілізаційної роботи державної установи «Північна виправна колонія (№90)» з 24 лютого 2023 року та в частині стягнення з Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 10 698,85 грн.

Розмір заробітної плати за один місяць складає 10 698,85 (11 206,45 грн + 10 191,25 грн) / 2).

При цьому суд враховує, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України було введено воєнний стан.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Положеннями статті 6 вказаного закону передбачено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки".

Згідно ст.73 Кодексу законів про працю України встановлено такі святкові дні: 1 січня - Новий рік; 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове; 8 березня - Міжнародний жіночий день; 1 травня - День праці; 9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги); 28 червня - День Конституції України; 28 липня - День Української Державності; 24 серпня - День незалежності України; 14 жовтня - День захисників і захисниць України.

Робота також не провадиться в дні релігійних свят: 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове; один день (неділя) - Пасха (Великдень); один день (неділя) - Трійця.

Водночас, за правилами Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції, одноденний розмір грошового забезпечення поліцейського визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Отже кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача складає саме календарну кількість в такому періоді, без урахування вихідних днів, неробочих та святкових днів.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 242-246 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України (вул. Львівська, буд.48, оф.302/2, м. Одеса,65038, ) в інтересах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» (вул. Некрасова, 234, м. Херсон, 73032, код ЄРДПОУ 08564699) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, та стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ державної установи «Північна виправна колонія (№90)» від 23 лютого 2023 року №24/ОС-23 «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора групи мобілізаційної роботи державної установи «Північна виправна колонія (№90)» з 24 лютого 2023 року.

Стягнути з державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 лютого 2023 року по 22 серпня 2023 року в сумі 63140,40 грн. (шістдесят три тисячі сто сорок гривні 40 коп).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора групи мобілізаційної роботи державної установи «Північна виправна колонія (№90)» з 24 лютого 2023 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10698,85 грн. (десять тисяч шісот дев`яносто вісім гривень 85 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 22.08.2023 року.

Суддя Г. В. Лебедєва