Справа № 320/3854/22
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3854/22 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)», в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» від 31.12.2020 за № 227/ОС-20 про внесення змін до наказів в частині виключення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-008743), старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи, з наказу №135/ОС-20 від 17.07.2020 як працівника, якому матеріальна допомога не була виплачена у зв`язку з недостатнім фінансуванням;

- зобов`язати Державну установу «Бучанська виправна колонія (№ 85)» нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13.01.2023 з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13.01.2023 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позивачу відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що судом не було враховано, що виплата матеріальної допомоги не є обов`язком відповідача, а виключно правом, яке може бути реалізоване за наявності економії фонду грошового забезпечення.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 03.07.2002 по 05.03.2021 проходила службу у Державній установі «Бучанська виправна колонія (№85)» та була звільнена зі служби відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 05.03.2021 на підставі наказу від 22.02.2021 №37/ОС-21.

Судом першої інстанції також встановлено, що під час проходження служби що ОСОБА_1 вернулася до начальника Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» Володимира Возного із рапортом від 15.07.2020 про надання їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з оплатою навчання сина.

На підставі вказаного рапорту Державною установою «Бучанська виправна колонія (№85)» було прийнято наказ від 17.07.2020 №35/ОС-20, яким приписано виплатити, зокрема, капітану внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-008743), старшому інспектору групи контрольно-аналітичної роботи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2018 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України» матеріальну допомогу за 2020 рік для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення.

Разом з тим, у подальшому, на підставі рапорту головного бухгалтера установи від 31.12.2020 Державною установою «Бучанська виправна колонія (№85)» було прийнято наказ від 31.12.2020 №227/ОС-20 «Про внесення змін до наказів», яким у зв`язку з недостатнім фінансуванням було внесено зміни до наказів щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та виключено з наказів працівників, яким матеріальна допомога була не виплачена, зокрема, капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-008743), старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи (нак. №135/ОС-20 від 17.07.2020).

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого відповідачем наказу, позивач звернулася із цим позовом до суду про визнання його протиправним та скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується у випадку наявності економії фонду грошового забезпечення. Відсутність такої економії може мати наслідком відмову в її виплаті, однак це не є правовим підґрунтям у внесенні змін до наказу, яким таку допомогу вже було призначено до виплати.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

За приписами статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до п. 3 згаданої постанови Уряду України виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу приписано здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України регламентовано Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 28.03.2018 № 925/5 (далі - Порядок №925/5).

Із змісту п. 3 розд. І Порядку №925/5 вбачається, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення, до яких належить матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, які займають штатні посади в, зокрема (п. 4 розд. І Порядку №925/5).

Відповідно до абз. 1 п. 5 розд. І указаного Порядку виплата грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення.

Порядок виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначено главою 15 розділу ІІ Порядку №925/5.

Згідно п. 1 гл. 15 розд. ІІ Порядку №925/5 особам рядового і начальницького складу один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Виплата матеріальної допомоги особам рядового і начальницького складу здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказу органу або установи, а начальникам цих органів або установ - наказу відповідного органу управління вищого рівня згідно з рапортами цих осіб з урахуванням пункту 24 розділу I цього Порядку.

Наказ видається на підставі мотивованого рапорту цієї особи, погодженого керівником структурного підрозділу та фінансовою службою відповідного органу або установи (п. 2 гл. 15 розд. ІІ Порядку №925/5).

При цьому пунктом 8 глави 15 розділу ІІ Порядку №925/5 передбачено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується лише за наявності економії фонду грошового забезпечення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка виплачується лише за наявності економії фонду грошового забезпечення на підставі відповідного наказу установи, виданого на підставі мотивованого рапорту особи, погодженого керівником структурного підрозділу та фінансовою службою відповідного органу або установи.

Матеріали справи свідчать, що на рапорті позивача про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань містяться необхідні визначені Порядком №925/5 погодження, у зв`язку з чим в.о. керівника Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» видано наказ від 17.07.2020 №135/ОС-20 про виплату, зокрема, позивачу, матеріальної допомоги за 2020 рік для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення.

У подальшому наказом Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» від 31.12.2020 №227/ОС-20, прийнятим у зв`язку з недостатнім фінансуванням, про що відповідним рапортом від 31.12.2020 повідомив головний бухгалтер установи, зокрема, позивача було виключено з наказу, яким матеріальна допомога була не виплачена.

Наголошуючи на правомірності прийнятого наказу від 31.12.2020 №227/ОС-20, відповідач посилається на відсутність коштів, достатніх для виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, на підтвердження чого надає виписки по рахунку з відомостями про вихідних залишок за КЕКВ 2112 (Грошове забезпечення військовослужбовців) станом на 31.07.2020, 28.08.2020, 29.09.2020, 29.10.2020, 02.12.2020, 29.12.2020.

Разом з тим, як правильно зауважено судом першої інстанції, норми Порядку №925/5 не наділяють керівника установи повноваженнями вносити зміни до наказу, яким було приписано виплатити військовослужбовцю матеріальну допомогу. Зміст згаданих вище положень Порядку №925/5 свідчить, що питання щодо її виплати та, відповідно, перевірка наявності економії фонду грошового забезпечення, має здійснюватися під час вирішення питання про призначення виплати відповідної допомоги, а не після видачі наказу про виплату.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, прийнявши наказ від 17.07.2020 №135/ОС «Про виплату матеріальної допомоги», відповідач фактично визнав право позивача на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, реалізацією якого є безпосередньо виплата останній такої допомоги.

Внесення ж змін до наказу від 17.07.2020 №135/ОС-20 шляхом виключення з наказу від 17.07.2020 №135/ОС-20 військовослужбовця, якому матеріальна допомога була не виплачена, перебуває поза межами правового поля та з огляду на наведені вище висновки суперечить положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, за якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Указана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої витребовується майно.

У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення Європейського суду з прав людини у справі (далі - ЄСПЛ) «Стретч проти Сполученого Королівства», заява №44277/98 (п.32)), а також право на певні суми соціальних виплат, у тому числі, у разі їх невиплати є втручанням у право на мирне володіння майном (пункт 34 рішення ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Формер Кінг з Греції та інші проти Греції», заява №25701/94, пункт 79 та пункт 82).

У вже згаданому рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (заява № 68385/10 п. 35 та № 71378/10).

Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про те, що, ознайомившись із змістом наказу Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» від 17.07.2020 №135/ОС, ОСОБА_1 мала законні сподівання на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Таке законне сподівання на отримання матеріальної допомоги як «активу» підлягає захисту статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Подальше ж прийняття відповідачем оскаржуваного у цій справі наказу в частині, яка стосується позивача, на переконання судової колегії, допустило порушення права позивача на мирне володіння майном та нівелювало її законні сподівання на отримання допомоги, виплату якої було гарантовано відповідним актом суб`єкта владних повноважень.

При цьому, з урахуванням сталої практики Європейського суду з прав людини, державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005, заява №63134/00, пункт 26). Така відмова по своїй суті є позбавленням права на ці кошти, позаяк вони у подальшому не компенсуються.

У свою чергу, за чинного нормативного регулювання спірних правовідносин, прийнявши оскаржуваний наказ, відповідач безпідставно позбавив позивача можливості реалізації нею права на отримання відповідної допомоги.

Отже, висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» від 31.12.2020 №227/ОС-20 про внесення змін до наказів в частині виключення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-008743), старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи, з наказу №135/ОС-20 від 17.07.2020 як працівника, якому матеріальна допомога не була виплачена у зв`язку з недостатнім фінансуванням, а також задоволення похідної позовної вимоги шляхом покладення на Державну установу «Бучанська виправна колонія (№85)» обов`язку нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення є обґрунтованими.

Відтак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, про що правильно вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Доказів, які б відповідали вимогам ст. ст. 73 - 76 КАС України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували наявність підстав для відмови у задоволенні позову апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши обставини справи.

Керуючись ст. ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

О.М. Ганечко