Справа № 600/1757/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/1757/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області у відмові ОСОБА_1 присвоїти 6 ранг державної служби;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області присвоїти Білецькій Орисі Тодорівні 6 ранг державної служби станом на 04 травня 2019 року.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області. Її сукупний стаж державного службовця становить 16 років 5 місяців 17 днів. Позивач вважає, що відповідачем під час її роботи в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, а саме 01 квітня 2019 року присвоєно їй неправильний ранг державного службовця. ОСОБА_1 стверджує, що до прийняття та набрання чинності Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року, строк відпрацювання позивача на державній службі становив 11 років 11 місяців 25 дні, а тому вона станом на 04 травня 2016 року набула право на присвоєння 7 рангу державної служби, оскільки сумарний період її роботи на посаді - 11 років 11 місяців 25 дні, надав право тричі застосувати строк присвоєння чергового рангу (1-ий - 9 ранг, 2-ий - 8 ранг, 3-ій - 7 ранг). Враховуючи норми частини шостої статті 39 Закону України «Про державну службу» №889-VIII позивачці 04 травня 2019 року мав бути присвоєний 6 ранг державного службовця. Однак відповідач на звренння позивача протиправно відмовив у присвоєнні 6 рангу державного службовця за відсутності на це правових підстав. Вказану відмову позивач вважає протиправною та просить суд задовольнити вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Відповідач у поданому до суду відзиві заперечував проти позовних вимог. Посилався на те, що займана посада, яку обіймала ОСОБА_1 станом на 01.05.2016 - це посада головного спеціаліста в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, і станом на 01.05.2016 позивач на цій посаді пропрацювала лише 1 місяць (з 01.04.2016). У зв`язку з тим, що черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності, цей місяць був врахований при присвоєнні ОСОБА_1 через три роки чергового рангу, а саме: присвоєння чергового 8 (восьмого) рангу відбулось 01.04.2019. Враховуючи викладене вище, при розгляді питання приведення у відповідність до Закону №889-УШ станом на 01.05.2016 рангів державних службовців Головним управлінням дотримано всі вимоги законодавства щодо присвоєння рангів державним службовцям в тому числі і відносно ОСОБА_1 . Отже, вважає, що в діях органу Пенсійного фонду не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, у відповідача відсутні правові підстави щодо присвоєння ОСОБА_1 6 рангу державного службовця станом на 04.05.2019. Таким чином, вимоги позивача є безпідставними, а доводи, викладені у адміністративному позові - необґрунтованими, тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідачем не наведено жодних аргументів стосовно того, що наявні суттєві відмінності між посадами, які позивачка займала до 01.05.2016, та після цієї дати, які б переважили аргументи на користь вузького, а не широкого підходу до тлумачення пункту 10 Порядку №306 та чому цей стаж державної служби не повинен бути зарахований до загального стажу на посадах державної служби, який дає право на присвоєння вищого рангу. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в органах Пенсійного фонду України.

Згідно відомостей трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 12 травня 2004 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду спеціаліста І категорії відділу організації впровадження персоніфікованого обліку за конкурсом в Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Чернівці. Прийняла присягу державного службовця та їй був присвоєний 15 ранг державної служби.

26 жовтня 2020 року позивач була звільнена із займаної посади з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області згідно з частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу» за угодою сторін.

За період роботи в органах Пенсійного фонду України на посадах, які мали статус посад державної служби, позивачці присвоювались наступні ранги державного службовця:

12 травня 2004 року при прийнятті на роботу - 15 ранг державного службовця згідно наказу №46-0 від 11 травня 2004 року.

01 серпня 2006 року - 14 ранг державного службовця на підставі наказу №56-0 від 01 серпня 2006 року.

01 серпня 2008 року - 13 ранг державного службовця. на підставі наказу №54-0 від 01 серпня 2008 року.

01 квітня 2016 року - 12 ранг державного службовця на підставі наказу №81-о від 30 березня 2016 року.

04 травня 2016 року - 9 ранг державного службовця на підставі наказу №69-о від 26 травня 2016 року.

01 квітня 2019 року - 8 ранг державного службовця на підставі наказу №150-о від 04 квітня 2019 року.

16 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою, в якій просила розглянути матеріали її особової справи та вирішити питання про присвоєння їй станом на 12 травня 2020 року 6 рангу державної служби, з урахуванням її загального стажу держаного службовця 16 років 5 місяців.

Листом від 30 січня 2023 року №351-208/Б-22/8-2400/23 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повідомило позивача про відсутність правових підстав для присвоєння їй 6 рангу державного службовця станом на 12.05.2020. Наведене обумовлене тим, що займана посада, яку позивач обіймала станом на 01.05.2016 року - це посада головного спеціаліста в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, і станом на 01.05.2016 позивач на цій посаді пропрацювала лише 1 місяць (з 01.04.2016). У зв`язку з тим, що черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності, цей місяць був врахований при присвоєнні їй через три роки чергового рангу, а саме: присвоєння чергового 8 (восьмого) рангу відбулось 01.04.2019 року.

Вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у присвоєнні їй 6 рану державного службовця, позивач звернулась до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (в далі - Закон № 889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

У пункті 7 статті 2 Закону №889-VIII наведено визначення терміну «суб`єкт призначення» - це державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Згідно статті 38 Закону № 889-VIII прийняття на державну службу, просування по службі державних службовців, вирішення інших питань, пов`язаних із службою, здійснюються з урахуванням категорій посад державної служби та рангів державних службовців як виду спеціальних звань, що їм присвоюються.

Частиною першою статті 39 Закону №889-VIII встановлено, що ранги державних службовців є видом спеціальних звань.

Порядок присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями визначаються Кабінетом Міністрів України (абзац 2 частини другої статті 39 Закону №889-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 39 Закону №889-VIII ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом.

Ранги державних службовців присвоюються одночасно з призначенням на посаду державної служби, а в разі встановлення випробування - після закінчення його строку. Державному службовцю, який вперше призначається на посаду державної служби, присвоюється найнижчий ранг у межах відповідної категорії посад (частина п`ята статті 39 Закону №889-VIIІ).

Згідно частини дев`ятої статті 39 Закону №889-VIII у разі переходу на посаду нижчої категорії або звільнення з державної служби за державним службовцем зберігається раніше присвоєний йому ранг.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців (далі - Порядок №306).

Відповідно до пункту 1 Порядку №306, такий визначає механізм присвоєння державним службовцям рангів під час прийняття на державну службу та її проходження.

Пунктом 5 Порядку №306 передбачено, що підставою для прийняття рішення про присвоєння державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "Б" та "В", чергового рангу є подання служби управління персоналом суб`єктові призначення.

З аналізу наведених норм слідує, що присвоєння рангів державним службовцям відбувається суб`єктом призначення, тобто роботодавцем, виключно під час прийняття на державну службу та під час проходження особою державної служби, тобто під час перебування у службових (трудових) відносинах.

При цьому після звільнення з державної служби за державним службовцем лише зберігається раніше присвоєний йому ранг державного службовця.

Водночас, ані Законом №889-VIIІ, ані Порядком №306 не передбачено права (підстав) у суб`єкта призначення на присвоєння ( чи переприсвоєння) державному службовцю, звільненого зі служби, рангу державного службовця.

Відповідно, названими нормативно-правовими актами не передбачено і права особи, звільненої з державної служби, на звернення до суб`єкта призначення із вимогою переглянути раніше присвоєний їй ранг державного службовця або на присвоєння рангу державного службовця за минулі періоди.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність звернення ОСОБА_1 , звільненої з державної служби 26.10.2020 року, до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як суб`єкта призначення із заявою від 16.01.2023 року про присвоєння їй станом на 12.05.2020 року 6 рангу державної служби, тобто іншого рангу, аніж той, що був присвоєний їй суб`єктом призначення при проходженні державної служби.

Відповідно, у Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як суб`єкта призначення відсутні правові підстави для присвоєння особі, звільненій з державної служби, іншого рангу державного службовця за час проходження такою особою державної служби.

Оскільки відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то, на переконання суду, відмовивши у задоволенні заяви позивача, відповідач діяв правомірно.

Отже, вимога ОСОБА_1 у поданій до суду позовній заяві про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області присвоїти їй 6 ранг державного службовця станом на 04 травня 2019 року не ґрунтуються на законі та є безпідставними.

Тому, позов не підлягає задоволенню.

При цьому суд зауважує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного, на її думку, права, адже суб`єкт призначення рангу державного службовця (в даному випадку - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області) не вправі присвоювати вже звільненим особам ранги державного службовця за минулий період.

Суд також зазначає, що позивач у разі незгоди з рішенням суб`єкта призначення про присвоєння їй рангу державного службовця під час проходження державної служби не була позбавлена можливості оскаржити таке рішення (відповідний наказ) до суду.

Поряд з цим, як вбачається з обставин цієї справи, рішення суб`єкта призначення (Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області) про присвоєння ОСОБА_1 9 рангу державного службовця (наказ №69-о від 26 травня 2016 року) та в подальшому - 8 рангу державного службовця (наказ №150-о від 04 квітня 2019 року), позивачкою під час проходження нею державної служби в судовому порядку не оскаржувалися, такі рішення (накази) не є предметом позову в даній справі.

Згідно змісту частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої - третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Щодо доводів позову з посиланням на висновки Верховного Суду у постанові від 23.06.2022 року по справі №460/2904/20, то такі суд оцінює критично, адже обставини у справі, яку розглядав суд касаційної інстанції, є відмінними від обставин цієї справи.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 21 серпня 2023 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, ).

Суддя О.П. Лелюк