Справа № 320/14407/21
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьмишиної О.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, яким, з урахуванням клопотання (вх. №25982 від 02.09.2022р.) просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, викладену в листі від 20.10.2021 № 2600-0213-8/166547;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити та виплатити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 із часу звернення, відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач безпідставно відмовив у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 р. адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 08.10.2021 № 40 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 04.10.2021 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, відповідно до статті 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача достатньо пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1, а також страхового стажу (повних 30 років), позивач досяг необхідного віку для призначення пенсії, подані позивачем документи у повному обсязі надавали змогу Головному управлінню Пенсійного фонду у Київській області встановити цей факт та призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону № 1788-ХII від 05.11.1991 у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII від 02.03.2015, а отже, рішення ГУ ПФУ від 08.10.2021 № 40 про відмову у призначенні пенсії не відповідає критеріям правомірності, передбаченим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та є протиправним.

Відповідач2, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу є правомірним, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий та пільговий стаж.

Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2023 року зобов`язано сторони надати додаткові пояснення з приводу розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії.

На виконання даної ухвали сторонами надані додаткові пояснення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, зазначає наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та наділений адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_1 .

Із записів трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_2 , диплому НОМЕР_3 , військового квитка НОМЕР_4 вбачається, що позивач:

- у 1985 році (01.09.1985) вступив до Донецького технікуму промислової автоматики по спеціальності «Підземна розробка вугільних родовищ» та 03.06.1989 йому присвоєно кваліфікацію гірничого техніка, період навчання становить 3 роки 9 місяців 3 дні;

- у період навчання з 26.05.1986 по 23.06.1986 позивач працював на шахті «Добропільська» в/о «Добропільськвугілля» учнем машиніста підземник установок з повним робочим днем в шахті на період виробничої практики до призиву на військову службу, що становить 0 років 0 місяців 28 днів;

- з 29.06.1986 по 29.06.1988 - служба в лавах Радянської Армії - 2 роки 0 місяців 1 день;

- з 25.08.1988 по 29.08.1988 працював на шахті «Добропільська» в/о «Добропільськвугілля» машиністом підземник установок підземний з повним робочим днем в шахті - 0 років 0 місяців 5 днів;

- з 20.12.1988 по 29.04.1989 виробнича практика на шахті ім. РККА в/о «Добропільвугілля» учнем гірничоробочого очисного забою, гірничоробочим очисного забою 4 розряду з повним робочим днем у шахті - 0 років 4 місяці 10 днів;

- з 24.08.1989 по 11.05.1995 працював на ордена Леніна ш/у «Октябрьське» п/о «Донецьквугулля» на дільниці № 11 гірничоробочим очисного забою підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті, що станове 5 років 8 місяців 18 днів.

У період навчання позивач проходив виробничу практику, яка входить до навчального курсу зазначеного технікуму. Навчання переривалось періодом строкової військової служби.

Періоди виробничої практики за умовами праці за Списком № 1 окрім відповідних записів у трудовій книжці також підтверджено довідками №№ 401,402 від 15.11.2019 та № 489 від 11.11.2019 Виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК «Добропільвугілля».

Праця за Списком № 1 на ордена Леніна ш/у «Октябрьське» п/о «Донецьквугулля» підтверджена записами у трудовій книжці.

Уточнюючих довідок не отримано у зв`язку з перебуванням архіву на непідконтрольних України районах Донецької області (м. Донецьк).

З урахуванням перетину періодів виробничої практики, військової служби з періодом навчання, пільговий стаж ОСОБА_1 станове 8 років 10 місяців 27 днів.

Крім того, було з`ясовано, що 04.10.2021 ОСОБА_1 звернувся через до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (Шевченківський район) із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. (а.с.30-31)

До заяви було додано наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорт громадянина України; військовий квиток; диплом про навчання; трудова книжка; довідка про прийняття на роботу (навчання) № 401 від 15.11.2019; довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників (№ 489 від 11.11.2019); довідка про підземний стаж, що підтверджується розпискою-повідомленням від 04.10.2021 № 8689 та копією заяви за призначенням/перерахунком пенсії. (а.с.32-58)

Листом від 20.10.2021 № 2600-0213-8/166547 Головне управління ПФУ в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про відмову у призначенні пенсії згідно заяви від 04.10.2021 № 8689. (а.с. 15).

Проте, згідно матеріалів справи рішення про відмову у призначенні пенсії приймав інший орган пенсійного фонду, а саме Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (а.с.59), яке не є учасником справи, зокрема, ні відповідачем, ні третьою особою.

Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 08.10.2021 № 40 вмотивоване тим, що за розрахунками органу Пенсійного фонду України пільговий стаж складає 2 роки 4 місяці 15 днів.

Вказані обставини підтверджені відповідними доказами.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII (далі - Закон № 1788), Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058).

Статтею 56 Закону № 1788 передбачено, що до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

За змістом ч.1 ст.26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Згідно зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно положень частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Отже гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Частиною 1 та 2 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 48 КАС України визначений порядок вирішення питання, коли судом було встановлено, що позивачем у спорі не правильно визначено відповідача .

Так частиною 1 та 2 цієї статті передбачено, що суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач згоден на його заміну іншою особою, але така особа не згодна на участь у справі, суд залишає позовну заяву без розгляду, про що постановляється відповідна ухвала.

Як було вказано вище, спірне рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, проте позивач не визначив Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області відповідачем і вказана особа не була залучена до участі у справі ні відповідачем, ні третьою особою.

Вказане залишилось поза уваги суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу через те, що позивачем обрано не правильний спосіб судового захисту, не правильно визначено у спорі відповідача, оскільки залучені відповідачі не приймали рішення по суті спору щодо можливості призначення позивачу пенсії (таке рішення приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області).

При цьому, суд апеляційної інстанції відповідно до положень 308 КАС України не має повноважень самостійно залучати до участі у справі у якості відповідача осіб, які не були залучені до розгляду справи судом першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених обставин, які підтверджені належними та достатніми доказами, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, оскільки з боку відповідачів відносно позивача не приймались рішення з приводу призначення пенсії, тобто заявлені позовні вимоги саме до відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області є необґрунтованими.

Щодо всіх інших доводів апелянта, колегія суддів також їх відхиляє як необґрунтовані при цьому приймаює до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому зазначено «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 317 КАС України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції невірно вирішив справу за суттю вимог, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 308, 309, 311, 313, 315, 317, 321. 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 р. - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263, п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

О.М. Кузьмишина