Справа № 500/1901/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/1901/23 пров. № А/857/10831/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

за участю секретаря судових засідань Гранат В.В.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року (головуючий суддя: Дерех Н.В., місце ухвалення м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

встановив:

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, 08.05.2023 звернулося з позовом до суду, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26.04.2023 про накладення штрафу на Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в розмірі 5100 грн у ВП № 71260361.

Обґрунтовує позов тим, що державним виконавцем протиправно винесено постанову про накладення штрафу від 26.04.2023, у зв`язку з тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області вживалися дії з виконання рішення суду, тому, вважає, що відсутні підстави для накладення штрафу. Просить врахувати, що державний виконавець, незважаючи на те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області неодноразово повідомлялось у Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про добровільне виконання рішення суду в справі № 500/2468/22 та зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду навчання з 01.09.1979 по 24.05.1982 та з 16.05.1984 по 25.06.1987, та періоду проходження військової служби з 25.05.1982 по 15.05.1984, а також повторний розгляд його заяви від 26.04.2022 про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не перевірив добровільне виконання рішення територіальним органом Пенсійного фонду, а тому на думку позивача, безпідставно прийняв постанову про накладення штрафу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року позов задоволено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на те, що з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 71260361 від 10.03.2023 до дати винесення постанови про накладення штрафу від 26.04.2023, боржник не скористався своїми правами, встановленими Законом № 1404-VIII, а саме: не звернувся до державного виконавця із заявою про відкладення провадження виконавчих дій, не звернувся до суду із заявою про відстрочку чи розстрочку виконання, а також не надав державному виконавцю відомостей, які б зумовили обов`язкове зупинення виконавчого провадження. Тобто, жодних дій спрямованих на виконання рішення суду, у вказаний період Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснено не було.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

У відповідності до ч. 3 ст. 268 і ч. 4 ст. 229 КАС України неприбуття сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання у Відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавчий лист № 500/2468/22, виданий 07.03.2023 Тернопільським окружним адміністративним судом, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1979 по 24.05.1982, з 16.05.1984 по 25.06.1987 та період проходження військової служби з 25.05.1982 по 15.05.1984. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022 про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Державним виконавцем, 10.03.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 712600361 з виконання вказаного виконавчого листа. У цій постанові, зокрема у пункті 2 резолютивної частини зазначено: «Боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів».

Державним виконавцем, 26.04.2023 винесено постанову про накладення штрафу ВП № 71260361, якою за невиконання рішення суду з примусового виконання виконавчого листа № 500/2468/22 від 07.03.2023 виданого Тернопільським окружним адміністративним судом та вимоги державного виконавця № 5659/03.1-25 від 10.04.2023, накладено та стягнено з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн. Також, у цій постанові зазначено, що «станом на 26.04.2023 боржником не надано документальне підтвердження повного виконання рішення суду № 500/2468/22 від 07.03.2023, виданого Тернопільським окружним адміністративним судом, а також не повідомлено поважні причини такого невиконання».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи встановлено, що позивачем вчинялися дії щодо виконання судового рішення у справі № 500/2468/22, що вбачається зі змісту листів позивача, направлених на адресу державного виконавця від 28.03.2023, 24.04.2023. Поряд з цим, не надано і судом не встановлено доказів, які б свідчили про навмисне невиконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області рішення Тернопільського окружного адміністративного суду в адміністративній справі № 500/2468/22.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Так, Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) зазначено про те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном у сенсі пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (994_535) до Конвенції (995_004).

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно зі ст. 1 Закон № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закон №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закон №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 16 ч. 3 ст. 18 Закон № 1404-VIIІ виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 63 Закон № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Частиною 2 ст. 63 Закон № 1404-VIII визначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закон № 1404-VIII виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Згідно ч. 1 ст. 75 Закон № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що накладення штрафу за невиконання судового рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Крім цього, враховуючи наведені норми, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що невиконання боржником рішення суду без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону № 1404-VIII.

Однак, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону № 1404-VIII, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що у спірних правовідносинах, оскаржувана постанова винесена державним виконавцем є правомірною, з огляду на таке.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі 500/2468/22, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2022, позов задоволено частково, зокрема:

1) зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1979 по 24.05.1982, з 16.05.1984 по 25.06.1987 та період проходження військової служби з 25.05.1982 по 15.05.1984.

2) зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022 про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Так, на виконання цього судового рішення, позивачем на адресу державного виконавця направлено листи від 28.03.2023 (а. с. 7) та 24.04.2023 (а. с. 9 зворот-10).

У цих листах пенсійним органом зазначено, що на виконання рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі № 500/2468/22, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1979 по 24.05.1982, з 16.05.1984 по 25.06.1987 та період проходження військової служби з 25.05.1982 по 15.05.1984 та повторно розглянуто його заяву від 26.04.2022 про призначення пенсії за віком, згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За наслідками розгляду заяви про призначення пенсії та долучених до неї, визначено його страховий стаж, який становить 27 років 00 місяців 07 днів (при необхідному 29 років).

Крім цього, пенсійний орган зазначив, що при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, періоди роботи, які зазначені у трудовій книжці НОМЕР_1 , не підлягають врахуванню під час призначення пенсії, оскільки така заповнена вперше 22.04.2023, тобто дата її заповнення не відповідає початку його трудової діяльності, яка розпочата ним з 15.08.1987.

Проаналізувавши вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі 500/2468/22 в частині зобов`язання зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1979 по 24.05.1982, з 16.05.1984 по 25.06.1987 та період проходження військової служби з 25.05.1982 по 15.05.1984 виконано.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідачем залишилося невиконаним інша частину рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі № 500/2468/22, якою зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022 про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти відповідне рішення саме з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Так, під час розгляду справи № 500/2468/22 судами встановлено, що 26.04.2022 позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду заяви від 29.04.2022, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийнято рішення № 60, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії по причині відсутності необхідного страхового стажу.

Зокрема, ОСОБА_1 до його страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22.04.2003, оскільки дата заповнення трудової книжки не відповідає початку трудової діяльності (13.08.1987).

Однак, суд апеляційної інстанції наголошує, що під час розгляду справи № 500/2468/22 Тернопільський окружний адміністративний суд від 22.08.2022 та Восьмий апеляційний адміністративний суд дійшли висновку про те, що не приймаючи до уваги записи, які містяться у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 22.04.2003, при розрахунку його страхового стажу, у зв`язку із тим, що дата заповнення трудової книжки не відповідає початку трудової діяльності, пенсійний орган діяв не в межах та не у спосіб визначений чинним законодавством.

Тобто, при вирішенні справи № 500/2468/22, судами вже надавалася правова оцінка не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи, згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22.04.2003, у зв`язку з тим, що дата заповнення трудової книжки не відповідає початку трудової діяльності (13.08.1987).

Отже, за встановлених обставин, в контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області не в повному обсязі виконано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі № 500/2468/22, яке набрало законної сили. Оскільки, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 26.04.2022 про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийнято відповідне рішення, без урахування правової оцінки наданої судом щодо зарахування періоду роботи ОСОБА_1 , згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22.04.2003.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області невиконання судового рішення від 22.08.2022 у справі № 500/2468/22, яке набрало законної сили, в частині зобов`язання повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 26.04.2022 про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, відбулося без поважних причин, а тому постанова головного державного виконавця від 26.04.2023 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн у ВП № 71260361 винесена правомірно.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 268, 287, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року у справі № 500/1901/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 18.08.2023.