Справа № 200/2650/23
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2023-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2023 року Справа№200/2650/23

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Шинкарьова І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся, суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) та просить суд:

визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 30.01.2020 по 01.08.2020, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 26 календарних років, грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 - 2020 роки, грошової компенсації за невикористані 26 календарних днів основної відпустки за 2020 рік без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивачу з 30.01.2020 по 01.08.2020, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 26 календарних років, грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 - 2020 роки, грошової компенсації за невикористані 26 календарних днів основної відпустки за 2020 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Ухвалою суду від 26.06.2023 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та витребувано визначені судом докази по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося у заниженому розмірі, а саме: у період з 30.01.2020 по 01.08.2020 позивачу виплачувався посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, які обраховуються виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року станом на 01.01.2020.

Позивач не погоджується з такими діями відповідача, вважає їх протиправними та необґрунтованими. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач у встановлений судом строк надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, тому вважає, що ним не допущено виплати грошового забезпечення у розмірі, меншому ніж законодавчо визначено.

Просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подані матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), у розумінні п.7 ч.1 ст. 4 КАС України є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах згідно зі ст. 43 КАС України має адміністративну процесуальну дієздатність.

Позивач є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 , що видано 03.05.2019. Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до наказу начальника Білгород-Дністровського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 13.12.2010 № 262-ос по особовому складу Старшого прапорщика ОСОБА_1 зараховано до списку особового складу.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_6 прикордонного загону від 20.03.2019 № 122-ос по особовому складу Старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення. Щорічну основну відпустку за 2019 рік не використав. Матеріальну допомогу на оздоровлення за 2019 рік не отримав. Матеріальну допомогу за 2019 рік не отримав. Виключено зі списків особового складу прикордонного загону та з усіх видів забезпечення, з урахуванням часу на здачу справ та посади, з 20.03.2019. Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558 (з урахуванням постанови КМУ від 30.08.2017 №704, наказів Адміністрації Державної прикордонної служби України від 02.01.2019 № 1-ос) гідний виплати всіх видів грошового забезпечення за прослужений період в поточному році в повному обсязі.

Відповідно до наказу начальника 1 прикордонного закону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України м. Маріуполь від 31.07.2020 № 419-ос по особовому складу Старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення, звільненого з військової служби в запас наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01.07.2020 № 339-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вислуга років для призначення пенсії на 01.08.2020 складає: календарна: 26 років 07 місяців 17 днів: пільгова: 11 років 02 місяці 22 дні: всього: 37 років 10 місяців 09 днів. З правом носіння військової форми одягу.

Щорічну основну відпустку за 2020 рік не використав.

Відповідно до ч.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік за 26 календарних днів.

Виплатити грошову компенсацію за 28 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2019 та 2020 роки.

Відповідно до п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити одноразову грошову допомогу при звільнені з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років служби (14.12.1993-01.08.2020).

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 18.03.2016 № 188 «Про затвердження Інструкції про порядок га розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду» виплатити винагороду за 31 день липня та 1 день серпня 2020 року.

Гідний виплати надбавки за особливості проходження служби та премії, належної військовослужбовцю за серпень 2020 року, по день виключення зі списків особового складу загону, в повному обсязі.

Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 01.08.2020.

Зарахувати на службу у військовому оперативному резерві першої черг и на посаду інспектора прикордонної служби І категорії першого відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " І категорії (тип Б).

Направити для постановки на військовий облік до Роздільнянського районного військового комісаріату Одеської області.

Підстава: контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, подання до звільнення з військової служби у запас від 01.07.2020, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01.07.2020 № 339-ОС, рапорт військовослужбовця від 18.05.2020 № 9872. рапорт військовослужбовця від 31.07.2020 № 16207, копія посвідчення НОМЕР_5 від 03.05.2019, телеграма Адміністрації Державної прикордонної служби України від 26.11.2019 Т/116-10355 «Щодо окремих питань грошового забезпечення».

Отже позивач з 11.12.2010 по 01.08.2020 проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, а саме: з 11.12.2010 по 20.03.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_7 з якої був переведений до військової частини НОМЕР_1 , де проходив військову службу з 21.03.2019 по 01.08.2020.

Відповідно до довідок Військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2023 № 475, 476, 477 позивачу виплачено:

- одноразову допомогу при звільненні з військової служби у сумі 185169,70 грн. 14245,90 х (50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби) 26 років;

- грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски , як УБД за 2019-2020 роки у сумі 13296,17 (14245,90 грн. : 30 х 28 календарних днів = 13296,17 грн);

- грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 рік у сумі 12346,45 (14245,90 грн. : 30 х 26 календарних днів = 12346,45 грн).

На всіх довідках мається примітка, що розрахунок посадового окладу за військовим званням застосований прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018. Посадовий оклад позивача складав 3170,00 грн., тарифний розряд 9%, оклад за військовим званням 1020,00 грн.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу за спірний період з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт.

Отже, спірним питанням у даній справі є наявність правових підстав щодо неврахування відповідачем при розрахунку розміру грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 01.08.2020 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керувався наступим.

Згідно із ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно із ч.2 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення, окрім іншого, входять посадовий оклад та оклад за військовим званням.

Ч.4 ст. 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються КМУ, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

30.08.2017 КМУ прийнято постанову №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі Постанова №704), яка передбачала з 01.03.2018 збільшення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців.

П.4 Постанови №704 (в первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками1, 12,13,14.

21.02.2018 КМУ прийняв Постанову №103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (далі - Постанова №103).

П.6 Постанови №103, внесено зміни до постанов КМУ, що додаються. Так, до Постанови №704 були внесені зміни, внаслідок яких п. 4 Постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

При цьому, зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин п.4 постанови КМУ №704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018".

Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п.6 постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

Вказаною постановою були скасовані зміни, у тому числі до п. 4 постанови КМУ №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Таким чином, з дня набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18 діє редакція п. 4 Постанови №704, яка була чинною до зазначених змін.

При цьому порядок дій, який повинні вчинити, зокрема, відповідач, у зв`язку із втратою чинності положеннями п.6 Постанови №103 та змін до п.4 Постанови №704, не змінився.

Наведена позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 17.12.2019 за результатами розгляду зразкової адміністративної справи №160/8324/19.

Отже, з 30.01.2020 - з наступного дня з дати набрання чинності судовим рішенням у справі №826/6453/18 виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Разом з цим, слід зазначити, що з 30.01.2020 знов почало діяти правило двох розрахункових величин обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Проте, згідно з п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 по справі №240/4946/18, постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №200/3775/20-а, постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №200/3757/20-а.

Ст.7 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік передбачено, що станом на 01.01.2020 прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає - 2102,00 грн.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип юридичної визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, що ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (праві позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.11.2011 №10-рп/2011).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у період з 30.01.2020 по 01.08.2020 грошове забезпечення позивача має обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 відповідно до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Враховуючи викладене, суд вважає, що дії відповідача щодо не проведення нарахування грошового забезпечення позивачу у період з 30.01.2020 по 01.08.2020 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року є протиправними.

Крім того, суд вважає, що у зв`язку із щорічною зміною розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з дати прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, позивач має право на виплату грошової компенсації за 26 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік, грошової компенсації за 28 невикористаних календарних дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 2020 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 26 календарних роки у розмірі 50% грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 відповідно до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік 2102,00 грн.

Щодо вимог в частині виплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (у редакції постанови КМУ від 21.08.2019 №779) затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу.

Відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (далі Порядок №44), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Пункти 4 та 5 Порядку №44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Верховний Суд у постанові від 22.06.2018 справа № 812/1048/17 зазначив, що доводи відповідача про те, що на час виплати позивачу грошового забезпечення він втратив статус особи рядового і начальницького складу ОВС є необґрунтованими, оскільки несвоєчасна виплата грошового забезпечення (не в день звільнення та проведення розрахунку) сталася з вини самого відповідача. Також вказав, що механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, передбачає виплату такої компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб за місцем одержання грошового забезпечення одночасно з виплатою грошового забезпечення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 справа №815/5826/16 зазначено: Щодо позовних вимог щодо виплати позивачу в повному обсязі грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з компенсації за неотримане речове майно, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що оскільки з позивачем не проведено повного розрахунку за матеріальним забезпеченням, позовні вимоги в цій частині є передчасними.

Таким чином, після набрання рішенням у даній справі законної сили, або у порядку добровільного виконання на відповідача покладається безумовний обов`язок виконати рішення суду.

Поряд із цим на відповідача, як податкового агента, Законом покладено кореспондуючий обов`язок утримати відповідні суми податків та зборів із одночасною компенсацією такої суми позивачу.

У цьому контексті, право на захист є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання.

Відтак, захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факту їх порушень, при цьому суд не здійснює превентивного захисту.

Отже, наразі у суду відсутні підстави зобов`язувати відповідача здійснити виплату на користь позивача бажану ним компенсацію, оскільки відповідний обов`язок виникає одночасно з виплатою нарахованого відповідачем грошового забезпечення, тобто у майбутньому, отже відповідні вимоги є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Щодо клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущенням процесуального строку звернення до суду з адміністративним позовом, суд зазначає наступне.

Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд виходить з того, що спір щодо виплати належного позивачу грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недоотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, ч.1 і 2 ст. 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116).

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії ч.1 ст.233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Однак приписами ч.3 і 5 ст.122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд звертає увагу на те, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Ч.1 ст.24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У Рішенні від 12.04.2012 №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абз.5 п.п.2.2 п.2 мотивувальної частини рішення).

Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст.233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст. 122 КАС України.

Разом із цим, суд наголошує, що відповідно до пункту першого глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 №383 Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.06.2023.

Наведене дає суду підстави для висновку, що до 19.07.2022 строк звернення з цим позовом до суду не був обмежений будь-яким строком, а після цієї дати, позивач не пропустив строк, оскільки із даним адміністративним позовом звернувся до суду через підсистему Електронний суд 12.06.2023, тобто в межах дії карантину через COVID-19. Враховуючи зазначене, клопотання відповідача про залишення цього позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір у даній справі стягненню не підлягає.

Керуючись статтями 32, 139, 243 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , юридична адреса: АДРЕСА_3 , фактична адреса: 80074, Львівська обл., Червоноградський р-н, м. Великі Мости) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30.01.2020 по 01.08.2020, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 26 календарних років, грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 - 2020 роки, грошової компенсації за невикористані 26 календарних днів основної відпустки за 2020 рік без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.01.2020 по 01.08.2020, грошової компенсації за невикористані 26 календарних днів основної відпустки за 2020 рік, грошової компенсації за 28 невикористаних календарних дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 2020 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 26 календарних роки у розмірі 50% грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

В решті позовних вимог відмовити.

Судове рішення складене 22.08.2023.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Шинкарьова