Справа № 420/13364/22
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком №95 від 21.07.2022 прийняте за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 14 липня 2022 року про призначення пенсії за віком відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII;

зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII з 14 липня 2022 року, виходячи з розміру страхового стажу 27 років 9 місяців 4 дня.

звільнити позивача від сплати судового збору за подачу позовної заяви на підставі статті 133 КАС України, п.п.1,3 ч.1, ч.2 ст.8 ЗУ «Про судовий збір».

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 420/13364/22 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 28.09.2022 року позовну заяву залишено без руху через невідповідність вимогам ч. 4 ст. 161 КАС України, а саме позивачем не надані усі документи, які подавалися нею до відповідача разом із заявою про призначення пенсії, надано позивачу строк 7 днів з дня вручення копії ухвали на усунення недоліків.

05.10.2022 року позивачем до суду надано заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучено копії документів, що подавалися позивачем пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії від 14.07.2022 року.

Ухвалою суду від 10.10.2022 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 липня 2022 року через особистий кабінет Пенсійного фонду України позивач подала заяву про призначення пенсії за віком відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак рішенням відповідача, прийнятого за принципом екстериторіальності, надано відмову, яку позивач вважає незаконною.

Також позивач доводить, що вона має необхідний стаж роботи та досягла пенсійного віку, а відтак має право отримувати пенсію за віком.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та у відзиві на позовну заяву зазначив з посиланням на положення ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що у позивача відсутнє право на призначення пенсії, оскільки ОСОБА_1 не досягла необхідного пенсійного віку та у неї відсутній достатній страховий стаж.

Крім того, представник відповідача вказувала, що суд не може зобов`язувати пенсійний орган призначити пенсію, оскільки такі повноваження є дискреційними. Поряд з цим, за правовою позицією відповідача, належним відповідачем з приводу призначення позивачу пенсії є ГУ ПФУ в Сумській області, а не ГУ ПФУ в Одеській області, оскільки відповідач має такий статус лише в частині визнання/невизнання протиправним прийнятого його посадовими особами рішення.

23.10.2022 року позивач надала до суду відповідь на відзив, в якому навела аналогічні доводи щодо протиправності відмови у призначенні пенсії та додатково звертала увагу на необхідності застосування до спірних правовідносин положень статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 14 липня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до органу пенсійного забезпечення із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви додано наступні документи: паспорт та РНОКПП, трудова книжка, диплом, свідоцтво про народження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , довідка про облік в податковій, довідка про не працевлаштованість, військовий квиток, довідка про відкритий банківський рахунок, анкета опитування, довідка про платника єдиного податку (а.с. 20-25).

Вказана заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області за принципом екстериторіальності та за результатами розгляду прийнято рішення № 95 від 21.07.2022 року, яким відмовлено у призначенні пенсії.

В оскаржуваному рішенні зокрема зазначено, що за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди, право на пенсійну виплату позивач матиме 16.03.2027 року, страховий стаж роботи позивача становить 27 років 9 місяців 4 дні (а.с. 26, 30), вік заявника 58 років 3 місяці, пенсійний вік за ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - 60 років.

Отже позивачці у призначенні пенсії за віком у зв`язку із недосягненням її віку 60 років.

Не погоджуючись із такою відмовою, вважаючи, що пенсійним органом у даному випадку порушено соціальні гарантії, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Спірні правовідносини врегульовано Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788), «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058).

Статтею 2 Закону № 1788 передбачено, що за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться, зокрема, пенсії за віком.

Згідно ст. 12 Закону № 1788 право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

За абз. 4 ч. 3 статті 4 Закону № 1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, серед іншого: пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До прийняття вказаного закону загальний порядок призначення пенсій за віком визначався лише ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Отже, на час звернення позивача з заявою про призначення пенсії за віком 14.07.2022 є чинними обидві норми і стаття 12 Закону № 1788-XII і стаття 26 Закону № 1058-ІV.

За ст. 5 Закону №1058 саме цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно ст. 8 Закону № 1058 громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи.

За п. 16 розділу XV Закону № 1058 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону № 1788 застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин і до цього часу наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ та Законом № 1058-ІV, в тому числі в частині віку набуття права на пенсію за віком жінок, один з яких визначає пенсійний вік 55 років, інший - 60 років.

Прямої норми, що скасовує вимоги статті 12 Закону № 1788-XII жодна норма Закону № 1058-IV не містила і не містить.

Таким чином, норми статті 12 Закону України № 1788-XII та статті 26 Закону України № 1058-IV регулюють однакове коло відносин та суперечать одна одній. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України).

За п. 3.2 рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року наголошує на принципі правової визначеності, як одному із елементів верховенства права, згідно із яким обмеження основних прав людини та громадянина допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми.

У розрізі цього слід відзначити, що у жінок, які досягли 55 років та набули стажу понад 20 років виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. А сама зміна умов призначення пенсій іншим законом призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Отже, стаття 26 Закону № 1058 порушила легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечить частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушує принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність, норми Конститації України при цьому є нормами прямої дії.

Застосування відповідачем до спірних правовідносин норми статті 26 Закону №1058- IV не відповідають принципу верховенства права, а також суперечать нормам ч.2 ст.19, ч.3 ст.22 Конституції України згідно із якими, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та при прийнятті нових нормативно-правових актів або внесенні змін у діючі не допускається зменшення змісту й обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

В пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 у подібних правовідносинах зазначила, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, а не Закону № 1058-ІV.

Європейським судом з прав людини напрацьована практика, за якою пенсія включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції.

В рішенні ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Водночас юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається ЄСПЛ не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави та верховенства права.

Неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності.

Таким чином, очікування позивача щодо призначення їй пенсії за віком саме з 55 річного віку є легітимними і вони дійсно порушені відповідачем, що відмовив в оскарженому рішенні їй в призначенні пенсії з посиланням на вимоги ст. 26 Закону №1058, які є менш сприятливими для прав позивача, порівняно з чинною нормою статті 12 Закону №1788.

Суд критично оцінює доводи відповідача стосовно відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин Закону № 1788 з тих підстав, що такі твердження не узгоджуються з конституційними приписами, які є нормами прямої дії та передбачають зокрема належну правову поведінку суб`єкта владних повноважень у випадку неоднозначності (суперечливості) положень законодавства України.

При цьому, враховуючи вимоги ч. 1, 2 ст. 6, ч. 3 ст. 7 КАС України, суд зазначає, що положення п. 16 розділу XV Закону № 1058, яким передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, фактично призвело до звуження конституційного права позивача на отримання пенсійної виплати, оскільки Закон № 1058 у часі був прийнятий пізніше ніж Закон № 1788. Це у свою чергу суперечить статті 22 Конституції України та призводить до нівелювання соціальних гарантій осіб, які звертаються для призначення пенсії за віком на підставі статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Враховуючи те, що вік позивача та стаж роботи є достатнім для призначення пенсії за віком, суд вважає за можливе зобов`язати орган ПФУ призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, що не є втручанням у дискреційні повноваження органу пенсійного забезпечення, оскільки у даному випадку, за встановлених судом обставин, відповідач не мав жодної іншої альтернативи як призначити пенсію, але протиправно відмовив у задоволені заяви про призначення пенсії з підстав недосягнення 60-річного віку.

Суд також відхиляє доводи відповідача стосовно того, що ГУ ПФУ в Одеській області не є належним відповідачем у справі, з огляду на те, що в спірному випадку заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, за результатом якої прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії саме ним. Тобто, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області у цьому спорі є органом, що призначає пенсію або навпаки, а відтак і має відповідати у спорі, який виник через протиправні дії працівників цього ж органу пенсійного забезпечення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про те, що ОСОБА_1 набула право на пенсію за віком, отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 21.07.2022 підлягає скасуванню, а її позов задоволенню шляхом:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком №95 від 21.07.2022 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII з 14 липня 2022 року, дати її звернення до органу ПФУ із заявою.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком №95 від 21.07.2022 року;

Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII з 14 липня 2022 року, дати її звернення із відповідною заявою.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян