Справа № 420/3512/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3512/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Одеська виправна колонія (№ 14)» (, адреса: вул. Краснова, 2-а, м. Одеса, 65059) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Одеська виправна колонія (№ 14)», в якій позивач просить суд:

прийняти позовну заяву та розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін;

визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Одеської виправної колонія (№14)» щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року у розмірі 30 000 гривень щомісячно;

зобов`язати Державну установу «Одеська виправна колонія (№14)» здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн., передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року, з урахуванням фактично виплачених сум;

стягнути з Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача 1073,60 грн. у відшкодування судових витрат (сплати судового збору).

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 420/3512/23 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 27.02.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходила службу в ДУ «Одеська виправна колонія (№14)» та 19 січня 2023 року відповідно до наказу № 08/ОС-23 звільнена за власним бажанням.

На підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та постанови Кабінету Міністрів України №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» позивач під час проходження служби (зокрема в період з 11.03.2022 до 31.05.2022 року) мала право на отримання додаткової винагороди розмірі 30 000 грн. Водночас відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу зазначеної допомоги у повному обсязі, що спричинило звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідач позов не визнав та надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що додаткова винагорода ОСОБА_1 була виплачена з урахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та змін, внесених до цієї постанови. Представник відповідача зазначив, що після змін, внесених до Постанови КМУ №168 Постановою КМУ №793 від 07.07.2022 року, в період дії воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах Одеської області, у період з 11.03.2022 по 31.05.2022 року виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць. Розмір додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу, які несуть службу в органах і установах, визначається пропорційно та виплачується за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу). При цьому відповідач звертав увагу, що внесені зміни Постановою КМУ №793 від 07.07.2022 року застосовуються з 24 лютого 2022 року.

Додатково представник відповідача зазначив, що аналогічний механізм розрахунку додаткової винагороди у спірний період міститься в листі Міністерства юстиції України № 38144/16.3.2/32-22 від 20.05.2022 року.

Інших заяв від сторін по суті спору до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 проходила службу в Державній установі «Одеська виправна колонія (№14)» та згідно наказу від 19.01.2023 року №08/ОС-23 її звільнено з військової служби за власним бажанням (а.с. 21).

З довідки Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» від 29.03.2023 року №04 вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з 01.03.2022 по 31.03.2022 року виплачено додаткової винагороди в розмірі 2 968,56 грн. (згідно відпрацьованому часу 72 години); з 01.04.2022-25.04.2022 року виплачено додаткової винагороди в розмірі 7916,16 грн. (згідно відпрацьованому часу 192 години); з 01.05.2022-31.05.2022 року виплачено додаткової винагороди в розмірі 8870,40 грн. (згідно відпрацьованому часу 220 години) (а.с. 13).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 11.03.2022 по 31.05.2022 року у розмірі 30 000 грн. щомісячно протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі Закон №2713-IV).

Відповідно до частини 4 статті 21 Закону №2713-IV, особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.

Згідно з частиною 2 статті 23 Закону №2713-IV, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України (частина 5 статті 23 Закону №2713-IV).

З метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерством юстиції України 28.03.2018 року наказом №925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Порядок №925/5).

Згідно з пунктом 3 вказаного порядку, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який наразі продовжує свою дію.

Приписами п.п. 1, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в первісній редакції) визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 Постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 350 від 22.03.2022 року до пункту 1 Постанови № 168 були внесені зміни, згідно з якими абзац 1 пункту 1 після слів «та поліцейським» доповнено словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка»».

При цьому, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 350 від 22.03.2022 року передбачено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №204-р від 06.03.2022 року «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка»» затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка» згідно з додатком, до якого включено, серед інших, і Одеську область.

У подальшому постановою Кабінету Міністрів України №754 від 01.07.2022 року до Постанови №168 були внесені зміни, відповідно до яких в абзаці 1 пункту 1 слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінити словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»; після слова «щомісячно» доповнити словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №754 від 01.07.2022 року встановлено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022 року.

Тобто, з 01.06.2022 року право на отримання щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн. залишилось лише у тих співробітників, які несуть службу в межах територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Водночас, з урахуванням змін до постанови №168, внесених Кабінетом Міністрів України постановою від 7 липня 2022 р. №793, розмір цієї додаткової винагороди визначений у граничному розмірі «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць».

Проте в обох зазначених постановах Кабінету Міністрів України (№168 і №793) передбачено, що вони набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року.

Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що відмінність нормативного регулювання виплати додаткової винагороди в контексті спірних правовідносин в цілому полягає у порядку її обрахунку. Зокрема, постанова КМУ № 168 без врахуванням змін, внесених Постановою КМУ № 754 та № 793 передбачала нарахування та виплату додаткової винагороди у фіксованому розмірі незалежно від кількості відпрацьованого часу. Натомість, після внесення відповідних змін, така винагорода мала виплачуватися з урахуванням кількості відпрацьованого часу.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що позивач до 19.01.2023 року проходила службу в Державній установі «Одеська виправна колонія (№14)», яка розташована в Одеській області.

Суд зазначає, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №204-р від 06.03.2022 року «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка»», Одеська область (без визначення окремих територіальних громад та населених пунктів) була включена до Переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Таким чином, у період з 24.02.2022 року позивач набула право на отримання додаткової щомісячної винагороди, встановленої Постановою №168, оскільки проходила службу в межах адміністративно-територіальної одиниці (Одеська область), на території якої надавалася допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Суд також враховує і те, що відповідачем не заперечується право ОСОБА_1 на отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168, натомість спірним є розмір такої виплати.

Так, матеріалами справи підтверджено та сторонами по справі не заперечується той факт, що позивачу була нарахована та виплачена додаткова винагорода, виплата якої передбачена Постановою №168, а саме з 01.03.2022 по 31.03.2022 року в розмірі 2 968,56 грн. (згідно відпрацьованому часу 72 години); з 01.04.2022-25.04.2022 року виплачено додаткової винагороди в розмірі 7916,16 грн. (згідно відпрацьованому часу 192 години); з 01.05.2022-31.05.2022 року виплачено додаткової винагороди в розмірі 8870,40 грн. (згідно відпрацьованому часу 220 години) (а.с. 13).

При цьому відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що позивачці:

- за період з 26.04.2022 року по 30.04.2022 року відповідно до наказу на виплату додаткової винагороди № 590/АГ-22 від 15.08.2022 за фактичну кількість годин несення служби (20 годин) було здійснено нарахування та виплачено у серпні 2022 року 833,40 грн.

- за період з 01.05.2022 по 31.05.2022 року відповідно до наказу на виплату додаткової винагороди № 590/АГ-22 від 15.08.2022 року була виплачена додаткова винагороду позивачу у серпні 2022 року у сумі 8 870,40 грн.

Також, як зазначає відповідач у відзиві на адміністративний позов, на підставі наказу «Про перерахунок виплаченої додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» за період з 24.02.2022 по 31.05.2022» від 14.12.2022 року №891/АГ-22 позивачу було проведено перерахунок виплати за одну годину несення служби в період з 24.02.2022 по 25.04.2022 окремо по місяцям:

- березень 2022 року: 30 000 грн. (загальна сума додаткової винагороди)/31 (робочі дні за березень 2022 року)/24 години доби = 40,32 грн., тобто 72 години (фактично відпрацьований час)*40,32 грн. (вартість однієї години несення служби) = 2 903,04 грн. (сума, що підлягала виплаті);

- квітень 2022 року (з 01.04.2022 по 25.04.2022): 30 000 грн. (загальна сума додаткової винагороди)/30 (робочі дні за квітень 2022 року)/24 години доби = 41,67 грн., тобто 192 години (фактично відпрацьований час)*41,67 грн. (вартість однієї години несення служби) = 8 000,64 грн. (сума, що підлягала виплаті). Загальна сума перерахунку склала плюс 18,96 грн.

Перерахунок нарахувань та виплат додаткової винагороди за період з 26.04.2022 року по 30.04 2022 року та з 01.05.2022 року по 31.05.2022 року не здійснювалось.

Вирішуючи спір між сторонами в частині розміру додаткової винагороди, яка мала виплачуватися позивачу у спірний період суд враховує наступне.

Як вже зазначалося, відповідно до пункту 1 Постанови КМУ № 168 від 28.02.2022 року (в первісній редакції), розмір додаткової винагороди з огляду на статус позивача та особливості проходження служби був фіксованим та становив 30 000 грн. щомісячно.

Поряд з цим та з урахуванням внесених змін Постановою КМУ № 754, розмір винагороди для осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби мав виплачуватися пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць. При цьому, суд враховує, що нарахування та виплата додаткової винагороди з урахуванням внесених змін Постановою № 754 пропорційно відпрацьованому часу мало би відбуватися з 01.06.2022 року, оскільки саме з цієї дати постанова підлягала застосуванню, що відповідно перебуває поза межами спірних правовідносин.

Суд також відхиляє доводи відповідача, що у даному випадку Постанова КМУ № 168 має бути застосована з урахуванням положень Постанови КМУ № 793, яка відповідно до пункту 2 підлягає застосуванню з 24 лютого 2022 року, оскільки це суперечить конституційним приписам, а саме статті 22 та 58 Конституції України.

Відповідно до вимог частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

З огляду на вищевикладене, суд робить висновок, що застосування у даному випадку механізму нарахування та виплати додаткової винагороди позивачу за спірний період, виходячи з пропорційно відпрацьованого часу призведе до порушення принципу правової визначеності та погіршить правове становище позивача, оскільки у такому разі фактично розмір спірної винагороди буде суттєво зменшено, що фактично не оспорюється відповідачем.

Суд додатково враховує і те, що за своєю правовою природою додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ № 168 є певною мірою стимулюючою виплатою для визначеної категорії осіб в особливий період, оскільки на таких осіб додатково (окрім основних обов`язків) покладаються й ті, що пов`язані із необхідністю захисту суверенності України в межах наявних повноважень, а відтак її розмір має бути чітким та передбачуваним. Неодноразові зміни, що вносилися до постанови КМУ № 168 зокрема в частині визначення обрахунку виплати додаткової винагороди та передбачення можливості застосування нового механізму розрахунку до правовідносин, які склалися до внесення таких змін, що у тому числі призводить до обмеження розміру винагороди, суперечать сталості правового регулювання правовідносин та не узгоджується з принципами правової держави та правової визначеності.

Таким чином, з урахуванням наявного правового регулювання та встановлених обставин, суд доходить висновку, що позивач повинна була отримувати щомісячну додаткову виплату в розмірі 30000,00 грн. у період з 11.03.2022 року по 31.05.2022 року, що у даному випадку відповідачем не було дотримано, виплату не було здійснено.

Посилання відповідача на лист Міністерства юстиції України від 20.05.2022 №38144/16.3.2/32-22 суд відхиляє та зазначає, що надані роз`яснення, які містяться в листі, не є нормою права та мають рекомендаційний характер, а застосуванню до спірних правовідносин підлягає Постанова №168 у відповідній редакції, що діяла на час їх виникнення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд приходить висновку, що відповідачем не доведена правомірність виплати додаткової винагороди позивачу в належному розмірі, тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмір 1073,60 грн. (а.с. 7), який з урахуванням висновку суду про задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на підставі ч.1 ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Одеська виправна колонія (№ 14)» (, адреса: вул. Краснова, 2-а, м. Одеса, 65059) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Одеської виправної колонія (№14)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року у розмірі 30 000 гривень щомісячно.

Зобов`язати Державну установу «Одеська виправна колонія (№14)» () здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн., передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року, з урахуванням фактично виплачених сум.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Одеська виправна колонія (№ 14)» (, адреса: вул. Краснова, 2-а, м. Одеса, 65059) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 1073(одна тисяча сімдесят три)грн. 60коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян