Справа № 380/18609/22
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/18609/22 пров. № А/857/7014/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року (ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Кисильовою О. Й.) в адміністративній справі № 380/18609/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просив:

- стягнути з Управління Служби безпеки України у Львівській області на свою користь середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 85 137,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України у Львівській області та наказом від 31.07.2017 № 586-ос виключений із списків особового складу. На момент виключення зі списків особового складу з позивачем не був проведений повний розрахунок, зокрема, не виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 83 370,24 грн. Повний розрахунок із ним проведений 20.12.2022 на виконання рішення суду від 07.06.2022 у справі № 380/16770/21. Тобто, станом на дату виключення із списків особового складу - 31.07.2017, відповідач не провів з ним повного розрахунку, а виплата належних при звільненні сум фактично здійснена 20.12.2022, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП та пункту 242 розділу XII "Звільнення з військової служби" Положення № 1153/2008. Тому період з 01.08.2017 по 20.12.2022 включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні. Оскільки відповідач не провів повний розрахунок при його звільненні, чим порушив вимоги статті 116 КЗпП України, то, зважаючи на приписи статті 117 КЗпП, існують підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 85 137,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Управління Служби безпеки України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20 190 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Служби безпеки України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 236 грн.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому просить прийняти постанову, якою скасувати оскаржуване рішення з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на безпідставність позовних вимог в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Вирішуючи спір у цій справі в частині, що стосується нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, суд першої інстанції не врахував принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. На думку відповідача, розмір компенсації, що належить до виплати позивачу в цьому випадку та буде відповідати критеріям справедливості та пропорційності, повинен визначатися шляхом множення несвоєчасно виплаченої суми на середній розмір процентної ставки по кредиту за рік, в якому відбулася виплата.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був.

Відповідно до ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, наказом начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області від 31.07.2017 № 586-ОС ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини та знятий з усіх видів забезпечення з 31.07.2017.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 у справі №380/16770/21 суд зобов`язав Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.07.2017 із застосуванням січня 2008 року як місяця підвищення доходу (базового місяця) з урахуванням виплачених сум.

Згідно з випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 , 20.12.2022 на виконання рішення суду від 07.06.2022 у справі № 380/16770/21 на рахунок позивача зараховані кошти у сумі 83 370, 24 грн.

Вважаючи, що стаття 117 КЗпП України покладає на відповідача обов`язок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду про стягнення суми затримки.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки розрахований розмір середнього заробітку складає 84 216,60 грн, що є непропорційним до розміру невиплаченої суми, тому суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон України № 2011-ХІІ), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закону України № 2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.68 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262/2007 днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України.

Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Матеріалами справи підтверджується, що наказом начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області від 31.07.2017 позивач виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 у справі № 380/16770/21 відповідач 20.12.2022 перерахував на банківський рахунок позивача 83 370,24 грн.

За приписами ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Статтею 117 КЗпП у редакції Закону 2352-ІХ від 01 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як правильно встановив місцевий суд, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.07.2017, що встановлено рішеннями Львівського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 у справі № 380/16770/21, просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому відповідачем проведено фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.07.2017 поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.

Оскільки виплату індексації грошового забезпечення не проведено в день виключення позивача із списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не здійснив повного розрахунку, відтак відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ від 01.07.2022 року позивач має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення), але не більш як за шість місяців.

Отже, заборгованість відповідача по виплаті позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникла з 01.08.2017 (наступний день після звільнення) по 20.12.2022 (день фактичного розрахунку).

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача належить сума - 20 190,00 грн.

Колегія суддів вважає такий розмір обґрунтованими з урахуванням такого.

Згідно з п.2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Згідно з п.7 розділу І цього Порядку середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Позаяк остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку зі звільненням проведено виплатою індексації грошового забезпечення 20.12.2022, а не при виключенні останнього із списків частини 31.07.2017, то строк затримки розрахунку складає 1968 днів.

Водночас, суд першої інстанції вірно врахував внесені у ст. 117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022), згідно з якими відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

Матеріалами справи підтверджується, що грошове забезпечення позивача за останні два повних календарних місяці, що передували звільненню зі служби, без врахування одноразових виплат становило: 14 036,26 грн за червень 2017 року та 14 036, 26 грн за травень 2017 року, що разом становить 28 072,52.

Отже, середньоденна заробітна плата становить 460,20 грн (28 072,52/61 календарний день).

Згідно з проведеним судом першої інстанції розрахунком середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 84 216,60 грн (460,20 грн х 183 календарні дні - з 21.06.2022 по 20.12.2022 включно). Сума індексації у розмірі 83 370,24 грн відповідно до загального розміру грошового забезпечення 348 368,37 грн становить 24 % .Тому, виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції вважав, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення з відповідача на користь позивача 20 190,00 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (24 % від 84 216,60 грн).

Наведеним підтверджується, що визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з яким погоджується апеляційний суд, повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, що узгоджується з релевантною практикою Верховного Суду, приведеною у цій справі судом. Наведена ж скаржником практика суду касаційної інстанції не є релевантною по відношенню до даної справи.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання, тобто оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, є обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року в адміністративній справі № 380/18609/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин