Справа № 300/4544/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" серпня 2023 р. справа № 300/4544/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Гомельчука С.В.
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного державного виконавця Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Винничук Оксани Михайлівни (надалі - відповідач, державний виконавець ВДВС), в якому просить:
- скасувати постанову від 06.04.2023, яка була постановлена Косівським ВДВС у Косівському районі Івано-Франківської області за виконавчим листом від 26.05.2022 №347/571/18.
Обґрунтовуючи позов зазначив, що 06.04.2023 державним виконавцем ВДВС винесено постанову про розшук та арешт майна боржника відповідно до виконавчого листа Верховинського районного суду від 26.05.2022 у справі № 347/571/18. Даною постановою оголошено в розшук транспортні засоби, які належать ОСОБА_2 , що також, на думку позивача, порушує й його права,як співвласника майна, оскільки він перебуває у шлюбі із нею, а також беручи до уваги ту обставину, що на автомобіль ЗАЗ 2008 року випуску було оформлено кредит, де він виступав поручителем. ОСОБА_1 вважає, що такі дії відповідача суперечать нормам Сімейного кодексу України, зокрема пункту 1 статті 60, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тому вважає, що вказана постанова не відповідає вимогам чинного законодавства.
Відповідно до ухвали суду від 17.07.2023 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою від 11.08.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження, в порядку, визначеному ст. 287 КАС України, Судове засідання призначено на 17.08.2023.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на електронну адресу суду 16.08.2023, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування зазначив, що 06.03.2023 від стягувача ОСОБА_3 до ВДВС надійшла заява про відкриття виконавчого провадження відповідно до виконавчого листа № 347/571/18 щодо стягнення з ОСОБА_2 (дружини позивача) витрат, пов`язаних з проведенням експертизи в сумі 4200 грн. Відповідачем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, яка направлена сторонам. Окрім того, для встановлення майнового стану боржника, а саме: наявності у ОСОБА_2 рухомого чи нерухомого майна зроблено відповідні запити. Стверджує, що не допустив порушення норм чинного законодавства та виконав покладений на нього законом обов`язок.
17.08.2023 у судове засідання сторони не прибули. На адресу суду від них надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Частиною 3 статті 268 КАС України визначено, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина 4 статті 229 КАС України).
Відтак, суд вважає за доцільне розглядати справу за відсутності сторін, на підставі поданих доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку письмового провадження.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 12.10.1979.. У 2008 році нею придбано у кредит вантажний фургон марки Богдан DF 25 2005 року випуску та автомобіль марки ЗАЗ 2008 року випуску. Кредит оформлено на дружину, позивач виступав поручителем.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з виконавчого листа, виданого Верховинським районним судом 16.12.2021 у справі №347/571/18, судом вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з проведенням експертизи в сумі 4200 грн.
06.03.2023 ОСОБА_3 звернулась до відповідача із заявою про стягнення в порядку виконавчого провадження з дружини позивача вищевказаної суми боргу, долучивши оригінал виконавчого листа. У заяві стягувач вказала, що боржник отримує мінімальну пенсію по інвалідності та є власником двох транспортних засобів. Як наслідок, державним виконавцем ВДВС винесено постанову від 06.03.2023 про відкриття виконавчого провадження ( ВП № 71214619).
Для встановлення майнового стану боржника відповідачм 06.03.2023, 03.05.2023, 15.05.2023, 26.06.2023, 31.07.2023 та 14.08.2023 зроблено запити до ДФС України про наявність рахунків відкритих у банках та інших фінансових установах, та про джерела отримання доходів.
14.03.2023 направлено запит до Головного сервісного центру ТСЦ МВС №2644 м. Снятин про надання інформації щодо зареєстрваних за боржником на праві власності транспортних засобів.
Листами від 18.03.2023 № 31/9/4/143 та від 01.04.2023 № 31/9/4/181 ТСЦ МВС №2644 поінформовано відповідача про наявність за боржником рухомого майна - двох транспортних засобив:
1) фургон вантажний марки/модель БОГДАН DF25, 2005 р.в., колір білий, кузов НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , ДНЗ НОМЕР_3 , дата реєстрації 01.02.2008;
2) легковий автомобіль марки ЗАЗ, 2008 р.в., колір - синій, кузов НОМЕР_4 , двигун НОМЕР_5 , ДНЗ НОМЕР_6 , дата реєстрації 29.01.2008.
Ураховуючи наявність транспортних засобів за Кулешір К.Я., державним виконавцем ВДВС винесено постанову про розшук майна боржника (вищеваказаних транспортних засобів) від 06.04.2023.
Не погоджуючись з винесеною постановою, вважаючи, що вжиті ВДВС заходи порушують його права, як співвласника майна (транспортних засобів), позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження згідно зі ст. 2 вказаного Закону здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень, зазначені в ст. 5 Закону №1404-VIII.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 2 ст. 18 вказаного Закону визначено обов`язки державного виконавця при здійсненні ним своїх повноважень та ч. 3 вказаної статті закріплено широке коло прав, якими має користуватися для примусового повного виконання рішення суду .
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Отже, право на отримання інформації про боржника закріплено законодавчо.
Відповідно до частин 3, 7 ст. 26 Закону №1404-VIII у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок/електронний гаманець боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт.
Частиною 3 ст.36 Закону №1404-VIII визначенно, що у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією.
У свою чергу, відповідно до ст. 5 КАС Україна, кожна особа має право в порядку встановленому Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням діє чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушенні її права, свободи чи інтереси.
Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але й вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч.2, ч.3 ст. 61 Сімейного кодексу України).
За приписами ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст. 73 Сімейного кодексу України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.
З урахуванням вищевикладених норм Сімейного кодексу України, суд погоджується з позивачем, що накладення стягнення на майно подружжя за зобов`язаннями одного з них, впливає на законні інтереси іншого з подружжя щодо володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до поданого позову та доданих документів, позивач оскаржує постанову відповідача про розшук майна боржника від 06.04.2023 ВП № 71214619, при цьому називаючи її постановою про арешт майна боржника. На виконання ухвали суду від 17.07.2023 позивачем не долучено постанову про арешт майна боржника. Вказана постанова про розшук майна боржника від 06.04.2023 винесена щодо ОСОБА_2 на підставі та в межах повноважень, встановлених законодавством, в результаті поданої стягувачем ОСОБА_3 інформації та відомостей отриманих на ряд запитів з метою захисту її інтересів та не передбачає накладення стягнення на майно, яке є спільною власністю подружжя.
Отже, підстави для відновлення порушеного права позивача, як одного із подружжя, на володіння, користування і розпоряджання майном (транспортними засобами), що належить їм на праві спільної сумісної власності, шляхом скасування оскаржуваної постанови - відсутні.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.
Разом з тим суд звертає увагу позивача, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням (ч.1 ст. 33 Закону №1404-VIII).
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, при поданні даного адміністративного позову його не сплачував, судові витрати не розподіляються.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.