Справа № 300/1718/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/1718/23 пров. № А/857/11612/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року в справі №300/1718/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

суддя в 1-й інстанції - Гомельчук С.В.,

час ухвалення рішення - 02.06.2023 року,

місце ухвалення рішення - м.Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач-1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - ГУ ПФУ в Миколаївській області, відповідач-2), в якому просив:

1) визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 28.02.2023 за № 61 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності та незарахуванні періодів проходження військової служби з 21.06.1989 по 01.07.1991 та роботи на території російської федерації з 19.02.1994 по 27.07.1999, з 01.06.2001 по 05.02.2003, з 12.02.2003 по 25.12.2006, з 20.03.2007 по 21.08.2017, з 05.12.2017 по 15.10.2018, з 05.04.2019 по 02.07.2019, з 19.07.2019 по 08.02.2021, з 15.02.2021 по 05.03.2022 до страхового стажу при обчисленні розміру пенсії;

2) зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області призначити пенсію по інвалідності з урахуванням висновків суду про включення до загального страхового стажу при обчисленні розміру пенсії періодів проходження військової служби з 21.06.1989 по 01.07.1991 та роботи на території російської федерації з 19.02.1994 по 27.07.1999, з 01.06.2001 по 05.02.2003, з 12.02.2003 по 25.12.2006, з 20.03.2007 по 21.08.2017, з 05.12.2017 по 15.10.2018, з 05.04.2019 по 02.07.2019, з 19.07.2019 по 08.02.2021, з 15.02.2021 по 05.03.2022 до страхового стажу при обчисленні розміру пенсії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 28.02.2023 за № 61 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.02.2023 про призначення пенсії по інвалідності, зарахувавши до страхового стажу при обчисленні розміру пенсії періоди проходження військової служби з 21.06.1989 по 01.07.1991 та роботи на території російської федерації з 19.02.1994 по 27.07.1999, з 01.06.2001 по 05.02.2003, з 12.02.2003 по 25.12.2006, з 20.03.2007 по 21.08.2017, з 05.12.2017 по 15.10.2018, з 05.04.2019 по 02.07.2019, з 16.07.2019 по 08.02.2021, з 15.02.2021 по 05.03.2022.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач - ГУ ПФУ в Миколаївській області, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до загального страхового стажу позивача не зараховано період проходження військової служби з 21.06.1989 по 01.07.1991, через відсутність копій сторінок військового квитка з інформацією про зарахування та звільнення з військової частини. Також скаржник наголосив, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РФСР по 31.12.1991.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що оскільки учасники не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог у задоволенні яких було відмовлено, тому, з огляду на положення ст. 308 КАС України, оскаржуване судове рішення в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 відповідно до відомостей паспорту серії НОМЕР_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-12).

Відповідно до змісту Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, виданою Калуською міжрайонною МСЕК, серії 12 ААГ за №207224 від 20.01.2023, стверджується, що ОСОБА_1 з 04.01.2023 призначена ІІ група інвалідності (арк. с. 10).

Так, 20.02.2023 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Після опрацювання системою поданої заяви, за принципом екстериторіальності, органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яким було винесено спірне рішення за №61 від 28.02.2023 про відмову у призначенні заявленого виду пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

У цьому рішенні зокрема зазначено, що відповідно до статей 30, 32 Закону України №1058-ІV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію такого виду, залежно від групи інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема для осіб з інвалідністю ІІ та ІІІ груп: від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років. При цьому, до страхового стажу позивача не враховано період проходження військової служби з 21.06.1989 по 01.07.1991, згідно з військовим квитком НОМЕР_2 від 19.05.1989, оскільки не зазначено повну дату звільнення в запас. Відсутні копії сторінок з інформацією про зарахування та звільнення з військових частин. Також відповідач 2 не врахував до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації з 19.02.1994 по 27.07.1999, з 01.06.2001 по 05.02.2003, з 12.02.2003 по 25.12.2006, з 20.03.2007 по 21.08.2017, з 05.12.2017 по 15.10.2018, з 05.04.2019 по 02.07.2019, з 19.07.2019 по 08.02.2021, з 15.02.2021 по 05.03.2022, через те, що на титульному аркуші дубліката трудової книжки серії АТ-VIII за № НОМЕР_3 від 19.02.1994 наявний допис дати народження та не зазначено підстави внесення допису. Відповідно до відомостей, які містяться у даному рішенні, страховий стаж ОСОБА_1 становить 0 років 0 місяців 0днів.

Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Згідно з ч.1 статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

За приписами ст. 30 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

За приписами ч.1 ст. 32 Закону № 1058-IV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, для осіб з інвалідністю II та III груп, зокрема, від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років.

Частинами 1 та 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно вимог частини 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Що стосується періоду проходження позивачем строкової військової служби з 21.06.1989 по 01.07.1991, то судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до підпункту "в" абзацу 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

З огляду на зміст рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області за №61 від 28.02.2023 до страхового стажу позивача не зараховано період проходження військової служби з 21.06.1989 по 01.07.1991, оскільки не зазначено повну дату звільнення в запас та відсутні копії сторінок з інформацією про зарахування та звільнення з військових частин.

Проте, за даними копії військового квитка позивача серії НОМЕР_4 від 19.05.1989 (а.с. 56, зворот), а саме розділу 15 (стор.4) "Проходження діючої військової служби"вбачається, що ОСОБА_1 з червня 1989 по червень 1991 проходив стройову військову службу із зазначенням найменувань (номерів) військових частин. Також за відомостями військового квитка (ст3, розділ ІІ, п.12) та обліково- послужної картки позивач 21.06.1989 призваний на військову службу, а 25.06.1991 - звільнений з військової служби в запас.

Крім того, у матеріалах міститься належним чином засвідчена довідка від 30.03.2023 за №1/15, видана Калуським ТЦКтаСП, зі змісту якої слідує, що Пилипів дійсно проходив строкову службу в армії з 21.06.1989 по 01.07.1991.

Щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи на території російської федерації, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_5 від 19.02.1994 позивач працював такі періоди (мовою оригіналу):

з 19.02.1994 по 27.07.1999 в АОЗТ «Содружество Радужний» на посаді машиніста парової рухомої депарафінізованої установки 4 розряду;

з 01.06.2001 по 05.02.2003 у ЗАО «Обьнефтеремонт»;

з 12.02.2003 по 25.12.2006 в ЗАО Корпорация «Северзассервис»;

з 20.03.2007 по 21.08.2017 в «Буровая компания ОАО «Газпром»;

з 05.12.2017 по 05.10.2018 в ООО «Новоуренгойськое управление буровых работ»;

згідно із записами вкладишу до трудової книжки серії НОМЕР_6 від 05.04.2019:

з 05.04.2019 по 02.07.2019 в ООО БК «Восток»;

з 16.07.2019 по 08.02.2021 в ООО «Газпром бурение»;

з 15.02.2021 по 05.03.2022 у ООО «ТаймырБурСервис».

Поряд з цим суд першої інстанції слушно звернув увагу, що на вкладиші зазначена дата народження позивача « ІНФОРМАЦІЯ_1 » без виправлень. Водночас на титульному аркуші трудової книжки вказано рік народження "1971 г.", який перекреслено та поряд зазначена повна дата ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вищенаведений стаж роботи також підтверджується довідками роботодавців від 28.02.2023 №04/24, від 21.02.2023 № 0210, від 29.09.2022, від 07.02.2023 № 686/23-75 (а.с.31-36).

Згідно з довідкою від 28.01.2023 № 101-23-000-4073-7838 ОСОБА_1 не є отримувачем пенсії та соціальних виплат від пенсійного фонду російської федерації (а.с.30).

За змістом статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі по тексту також - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У силу вимог пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Тобто, прийняття на підтвердження стажу роботи, зокрема, довідок, застосовується тільки в тому випадку, коли відсутня трудова книжка, або відсутні відповідні записи чи містяться неправильні чи неточні записи в трудовій книжці про роботу особи на підприємстві.

Пунктом 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція № 58), встановлено, що у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 трудової книжки «Відомості про роботу» пишеться: «прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво» із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Класифікаторі професій».

Щодо посилань скаржника, на те що на титульному аркуші трудової книжки позивача наявний допис дати народження та не зазначено підстави внесення запису, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка зазнала такого порушення, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Отже, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по інвалідності.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та російською федерацією та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію по інвалідності, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Водночас, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на обставину припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.92, оскільки така не стосується періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Варто зауважити, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення, відповідно до частини 1 статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів.

Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини, та виходячи з мотивів територіального органу Пенсійного фонду України, викладених в спірному рішенні від 28.02.2023, суд апеляційної інстанції підтримує правильний висновок суду першої інстанції щодо неправомірності відмови в зарахуванні до страхового стажу вищевказаних періодів трудової діяльності позивача в російській федерації та військової служби, що дає право на пенсію по інвалідності.

На підставі встановленого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 28.02.2023 за № 61.

Колегія суддів погоджується із думкою суду першої інстанції, що заява позивача від 20.02.2023 була розглянута ГУ ПФУ в Миколаївській області та саме зазначеним органом не зараховано стаж позивача, а також прийнято оскаржуване рішення, для повного захисту його порушеного права, суд, у відповідності до ст. 9 КАС України, визнає слушними доводи суду першої інстанції про те, що належним способом захисту порушених прав позивача є скасування рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 28.02.2023 за № 61, зобов`язання відповідача 2 зарахувати до стажу період проходження військової служби з 21.06.1989 по 01.07.1991 та роботи на території російської федерації з 19.02.1994 по 27.07.1999, з 01.06.2001 по 05.02.2003, з 12.02.2003 по 25.12.2006, з 20.03.2007 по 21.08.2017, з 05.12.2017 по 15.10.2018, з 05.04.2019 по 02.07.2019, з 16.07.2019 по 08.02.2021, з 15.02.2021 по 05.03.2022, а також зобов`язання повторно розглянути заяву позивача від 20.02.2023 з урахуванням спірних періодів та прийняти рішення по суті заяви.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року в справі №300/1718/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 16 серпня 2023 року.