Справа № 580/4078/23
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2023-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року справа № 580/4078/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

за участю:

секретаря судового засідання - Мельникової О.М.,

позивача - ОСОБА_1 (особисто),

представника ГУ ПФУ в Черкаській області - Довгошиї В.О. (за довіреністю у режимі відеоконференції),

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

26.05.2023 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо непроведення позивачу підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п."г" ч.1 ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату пенсії з підвищенням її на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п."г" ч.1 ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01.05.2023, як особі, яка є потерпілою від репресій.

Позов мотивовано тим, що відповідно до рішення Національної комісії з реабілітації від 26.01.2023 позивача визнано потерпілою від репресій, у зв`язку з чим вона право на вищевказану доплату до пенсії. Однак, відповідач протиправно відмовив у встановленні такої доплати.

Ухвалою суду від 31.05.2023 відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 16.06.2023 суд залучив до участі у справі другим відповідачем Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Також, ухвалою від 16.06.2023 суд здійснив перехід із спрощеного провадження до загального, продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та призначив підготовче засідання.

20.06.2023 ГУ ПФУ в Київській області подало суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем не надано посвідчення реабілітованого.

07.07.2023 ГУ ПФУ в Черкаській області подало суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що позивачу з 25.11.2013 призначено пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-ІV. Позивач звернулася із заявою щодо перерахунку пенсії (встановлення надбавки як потерпілій від репресій). Проте позивачем до вказаної заяви не було додано документів, визначених пунктом 2.13 розділу ІІ Порядку № 22-1. Враховуючи вищевикладене, у органів Пенсійного Фонду України відсутні підстави для перерахунку пенсії Позивачу, оскільки позивачем не надано документи, визначені пунктом 2.13 розділу ІІ Порядку № 22-1.

Усною ухвалою від 18.07.2023, внесеною до протоколу судового засідання, суд закрив підготовче провадження та призначив судовий розгляд справи по суті.

Заслухавши учасників справи, оцінивши їх доводи, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

Відповідно до посвідчення від 26.05.2014 серії НОМЕР_1 позивач отримує пенсію за віком.

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 26.01.2023 ОСОБА_1 визнано потерпілою від репресій.

Згідно з висновком Національної комісії з реабілітації до вказаного рішення, батько позивача був виселений рішенням УНКВС від 13.10.1941 у Федорівський р-н Кустанайської області Казахської РСР, як особа німецької національності. Позивач підлягає визнанню потерпілою від репресій відповідно до п.2 ст.1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», як дитина репресованої особи, яка народилася на висланні під час перебування репресованої особи на висланні.

24.04.2023 позивач звернулась до ГУ ПФУ в Черкаській області із заявою про встановлення надбавки до пенсії, як потерпілій від репресій згідно з рішенням Національної комісії з реабілітації від 26.01.2023.

За наслідками розгляду вказаної заяви, ГУ ПФУ у Київській області рішенням від 27.04.2023 №17067/03-16 відмовило у перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зазначено, що у результаті розгляду документів встановлено, що позивачем не додано посвідчення реабілітованого.

Таке рішення позивач вважає протиправним, а тому звернулась в суд з цим позовом.

Суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, з метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №962-XII від 17.04.1991 (далі - Закон № 962-XII).

Відповідно до положень статті 1-1 Закону №962-XII репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями статті 1-2 Закону №962-XII реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

На підставі п.2 ст.1-3 Закону №962-XII потерпілими від репресій визнаються діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах ІНФОРМАЦІЯ_1 у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року №185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Як установлено судом, рішенням Національної комісії з реабілітації від 26.01.2023 ОСОБА_1 визнано потерпілою від репресій.

Згідно з висновком Національної комісії з реабілітації до вказаного рішення, батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 був виселений рішенням УНКВС від 13.10.1941 у Федорівський р-н Кустанайської області Казахської РСР, як особа німецької національності, де перебував до 1946 року. Потім був направлений на спецпоселення до Джезказганського району Карагандинської області Казахської РСР. Згідно указу президії верховної ради СРСР від 13.12.1955 №12923, ОСОБА_2 18.01.1956 звільнений із спецпоселення без права повернення до місцевості, звідки виселявся.

Копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 підтверджує, що вона дійсно є донькою ОСОБА_2 та народжена у 1958 році у м. Джезказгані Карагандинської області.

Тому позивач підлягає визнанню потерпілою від репресій відповідно до п.2 ст.1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», як дитина репресованої особи, яка народилася на висланні під час перебування репресованої особи на висланні.

Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 р., призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Вищенаведене дозволяє дійти висновку, що в межах спірних правовідносин позивач має право на підвищення призначеної пенсії, як особа, потерпіла від репресій, саме як член сім`ї реабілітованої особи, на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Слід зауважити, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставить під сумнів право позивача на пільги, однак вказує, що позивач не надала до органу Пенсійного фонду посвідчення реабілітованого.

З цього приводу, суд зазначає, що на підставі ст.6 Закону №962-XII реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними об`єднаними територіальними громадами.

Зразок посвідчення реабілітованої особи затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 травня 2021 року №535.

Разом з тим, як установлено судом, позивач є особою, потерпілою від репресій, як член сім`ї реабілітованої особи.

При цьому, нормами Закону №962-XII, постанови Кабінету Міністрів України від 19 травня 2021 року №535 або іншими нормативно-правовими актами не передбачено видача особам, потерпілим від репресій, відповідного посвідчення.

Тому суд вважає необґрунтованими підстави прийняття рішення ГУ ПФУ у Київській області від 27.04.2023 №17067/03-16 щодо ненадання позивачем посвідчення реабілітованого.

Оскільки вказане рішення не заявлене предметом спору, суд на виконання ч.2 ст.9 КАС України, для повного захисту прав позивача вирішив визнати його протиправним та скасувати.

При цьому, позовну вимогу про визнання протиправними дій, суд вважає необґрунтованою, оскільки, як установлено судом, за наслідками розгляду документів позивача прийняте рішення в межах повноважень органу Пенсійного фонду.

Тому відповідна позовна вимога не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату пенсії з підвищенням її на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п. "г" ч.1 ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01.05.2023, як особі, яка є потерпілою від репресій, суд зазначає таке.

Як вказано судом вище, відповідно до пункту "г" ч.1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно з пунктом 6 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення". Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" встановлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Стаття 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає розмір мінімальної пенсії за віком, що дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством України, розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами статі 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Разом з тим, статтею 28 вказаного Закону передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Згідно із вимогами частини шостої статті 7 КАС України У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), тому поняття мінімальної пенсії за віком, наведене у статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» необхідно застосовувати для визначення розміру підвищення до пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Як встановлено судом, позивач є особою, потерпілою від репресій, як член сім`ї репресованої особи, а тому суд дійшов висновку про необхідність нарахування та виплати позивачу надбавки до пенсії з розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Висновки у цій справі узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 10 жовтня 2018 року у справі №446/1549/16-а, від 11 грудня 2018 року у справі №450/344/17 та від 14 лютого 2019 року у справі №345/1416/17, від 09 квітня 2020 року у справі №446/1525/16-а.

В пункті 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, вказано: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

У пункті 2.3 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2018 року у справі № 7-р/2018 цим судом зроблено висновок, що «...В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).

У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи».

У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17 викладено правові позиції про те, що «Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом».

Відповідно до п.2 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною 3 ст.245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Черкаській області провести перерахунок та виплату позивачу пенсії з підвищенням її на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п. "г" ч.1 ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01.05.2023, як особі, яка є потерпілою від репресій.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

У позовній заяві позивач просить відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.132 КАС України такі витрати належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч.6-7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з абз.1 ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд врахував, що в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач подав суду копію договору про надання правової допомоги від 19.05.2023 №5, укладений з ТОВ «Центр правової допомоги юрист 24», акт приймання-передачі наданих послуг від 26.05.2023 на суму 7000,00 грн. та копії 3-х квитанцій щодо сплати юридичних послуг на суму 7000,00 грн.

Водночас, суду не надано детального опису наданих послуг правничої допомоги.

Суд також зазначає, що позовна заява підписана позивачем особисто. У судових засіданнях 18.07.2023 та 02.08.2023 представник позивача участі не брав.

Суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними, а їх розмір обґрунтованим.

Оскільки позивачем у сукупності не надано належних та допустимих доказів понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, відсутні підстави для їх стягнення на користь позивача.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Дотримуючись вказаних вимог, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, яке прийняло спірне рішення, пропорційно задоволеній частині позовних вимог у розмірі 536,80 грн.

Керуючись ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 27.04.2023 №17067/03-16 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18002, м.Черкаси, вул. Смілянська, буд.23, ) провести з 01.05.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), як особі потерпілій від репресій, з підвищенням її на 25% процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п. "г" ч.1 ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

2) відповідач 1 - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10, );

3) відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18002, м. Черкаси, вул. Смілянська, буд.23, ).

Повне судове рішення виготовлено 14.08.2023.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ