Справа № 160/1029/23
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2023-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2023 року Справа № 160/1029/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калугіної Н.Є. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 02.05.2023, яка прийнята до розгляду протокольною ухвалою від 30.05.2023, просить суд:
- визнати неправомірними дії військовій частині НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 щодо увільнення від займаних посад молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону у зв`язку з самовільним залишенням військової частини;
- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 281 від 21.10.2022, в частині, відповідно до якої: увільнити від займаних посад та зарахувати в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 21.10.2022 року: молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 2 мотопіхотного відділення 3мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону у зв`язку з самовільним залишенням військової частини. Підстава: наказ командира НОМЕР_4 окремої механізованої бригади від 21.10.2022 р № 241-рс, рапорти командирів підрозділів;
- скасувати наказ командира НОМЕР_4 окремої механізованої бригади від 21.10.2022 року № 241-рс, в частині увільнення від займаних посад молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону у зв`язку з самовільним залишенням військової частини;
- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 13.10.2022 року № 273 в частині, що стосується молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України код ЄДРПОУ НОМЕР_2 поновити молодшого сержанта ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 в штаті військовій частині НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 з 13.10.2022 року, з визначенням посади згідно штату;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України код ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити молодшому сержанту ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 недоотримане грошове утримання з 25.09.2022 року по день поновлення в штаті в/ч НОМЕР_1 з врахуванням: додаткової винагороди до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях з 26.09.2022 року по 13.10.2022 року; з врахуванням додаткової винагороди до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період до з 14.10.2022 року по 31.01.2023 року та з врахуванням постанови КМУ № 43 від 20 січня 2023 з 01.02.2023 року по день поновлення в штаті в/ч НОМЕР_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України код ЄДРПОУ НОМЕР_2 зарахувати до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії період з 13.10.2022 року по день поновлення в штаті в/ч НОМЕР_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2 направити молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 на проходження медичного огляду ВЛК з метою подальшого лікування, встановлення причинного зв`язку захворювання, травми та визначення ступеня придатності до військової служби;
Позовні вимоги обгрунтовані протиправними діями командування ВЧ НОМЕР_1 щодо визнання позивача таким, що самовільно залишив розташування підрозділу, що стало наслідком прийняття незаконних наказів та безпідставного позбавлення грошового забезпечення. Також позивач посилається на те, що командування частини не направило його на лікування, у зв`язку із отриманням поранення, та відповідно не забезпечило права на встановлення ступеня придатності до військової служби.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі. Повідомлено сторін, що розгляд справи відбудеться без повідомлення (виклику) учасників справи у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у справі № 160/1029/23 - задоволено. Постановлено перейти зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 13.04.2023.
Відповідач подав відзив на позов, в якому не погоджується з доводами позовної заяви, просить суд відмовити у її задоволенні. Зокрема, відповідач зазначив, що відповідно до доповіді (вх. №6756 від 13.10.2022 року) за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 12.10.2022 року молодшим сержантом ОСОБА_1 , було проведено службове розслідування, за наслідками якого встановлено факт відсутності 12.10.2022 08:00 командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 у розташуванні підрозділу. Зазначене стало підставою для прийнятті спірних наказів.
У відповіді на відзив, позивач зазначив, що визнаючи оскаржуваним наказом ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину та позбавляючи його всіх видів забезпечення, відповідачем порушено положення частини другої статті 24 Закону № 2232-XII та Порядку № 260.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2016 судове засідання відкладено на 25.04.2023.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 витребувано у відповідача докази перебування позивача у період з 12.10.2022 по 13.10.2022 на бойовому завданні (витяг з журналу бойових розпоряджень/журналу бойових завдань, наказів про відрядження на виконання бойового завдання, інших відповідних наказів, рапортів тощо); рапорти командирів підрозділів, які стали підставою для винесення наказу № 281 від 21.10.2022; докази повідомлення правоохоронних органів щодо внесення відомостей до ЄРДР за фактом самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини/розташування підрозділу 12.10.2022. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати до суду, у 15-денний строк з дня отримання даної ухвали, письмові пояснення щодо: свого ставлення до клопотань позивача про збільшення позовних вимог та виклик свідків; підстав прийняття наказу № 273 від 13.10.2022; обставин за якими встановлено відсутність позивача 12.10.2022 о 08:00 год за місцем несення служби (зазначених зокрема у акті службового розслідування); притягнення/непритягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за самовільне залишення частини 12.10.2022; надання/ненадання відповіді на скаргу позивача на неправомірні дії командирів від 29.11.2022.
25.04.2023 протокольною ухвалою судове засідання відкладено на 16.05.2023.
02.05.2023 від позивача надійшла заяв про збільшення позовних вимог, яка протокольною ухвалою від 30.05.2023 прийнята до розгляду.
16.05.2023 в судовому засіданні продовжено строк підготовчого засідання, розгляд справи відкладено на 30.05.2023.
19.05.2023 від відповідача надійшли заперечення проти відповіді на відзив, в яких відповідач зазначає, що призупинення війскової служби відбувається тільки після відкриття ЄРДР. Щодо витребуваних судом документів, відповідач зазначає, що у військовій частині відсутні докази перебування позивача у період з 12.10.2022 по 13.10.2022 на бойовому завданні. Підставою для наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройові частині) від 21.10.2022 року №281 є наказ командира 93 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 21.10.2022 року №241-рс. 12.01.2023 року за вих. №8532 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську було направлено колективне повідомленая за фактом можливих вчинених криминальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 407 КК України військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , серед яких був і ОСОБА_1 . Листом з Державного боро розслідувань, розташованого у місті Краматорську від 12.01.2023 року вих. 532, військовій частині НОМЕР_1 було відмовлено у викритті кримінального провадження. Обставини відсутності позивача в розташуванні підрозділу встановлені в ході службового розслідування. Перерахунок грошового забезпечення є неможливим, оскільки позивач з 12.10.2022 року не перебуває на військовій службі, службові обов?язки не виконує.
Ухвалою Дніпроперовського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 (з урахуванням виправлення описки ухвалою від 13.06.2023) задоволено клопотання про виклик свідків. Обов`язок щодо забезпечення явки свідків покладено на позивача.
Протокольною ухвалою від 30.05.2023 судове засідання відкладено на 14.06.2023.
Протокольною ухвалою від 14.06.2023 судове засідання відкладено на 04.07.2023.
04.07.2023 за 6 хвилин до судового засідання на електронну пошту суду від відповідача надійшла заява про перенесення розгляду справи, у зв`язку із неможливістю бути присутнім в судовому засіданні представника відповідача.
Проте, вказана заява залишена судом без розгляду, оскільки вона не підписана електронним цифровим підписом заявника.
Протокольною ухвалою суду від 04.07.2023 закрито підготовче провадження, судовий розгляд справи призначено на 20.07.2023.
В судовому засіданні 20.07.2023 були допитані свідки, судом оголошено перерву до 03.08.2023.
В судовому засіданні 03.08.2023 оголошено перерву до 10.08.2023.
Заслухавши під час судового розгляду представника позивача, з`ясувавши обставини справи, заслухавши покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступне.
Згідно Указу Президента України № 69/22 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» позивача мобілізовано до лав ЗСУ. На підставі Наказу № 47 від 24.02.2022 року позивача призначено на посаду командира відділення 3 відділу Сінельниківського РТЦК та СП.
На підставі Наказу Синельниківського РТЦК від 23.09.2022 року № 332 позивача зараховано в розпорядження командира 93 ОМБР (А 1302).
Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 по стройовій частині від 24.09.2022 №254, ОСОБА_1 вважати таким, що з 24.09.2022 прийняв справи та приступив до виконання службових обов`язків. Визначено, щомісячну премію в максимальному розмірі від встановленого посадового окладу відповідно до наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, рішення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Міністра оборони України від 04 березня 2022 року № 248/1210, виплачувати надбавку за особливості проходження служби в мінімальному розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавку за вислугу років передбачених наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, рішення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 27 січня 2021 року № 248/612, посадовий оклад - 3170 гривень на місяць, щомісячна премія в максимальному розмірі 239% від встановленого посадового окладу.
Згідно наказу ВЧ НОМЕР_1 від 28.09.2022 №258, молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного бэтальйону, вважати таким, що 27 вересня 2022 року отримав поранення під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та був доставлений до КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», м. Бахмут Донецької області та вважати таким, що вибув з району виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії. Виключено з котлового забезпечення військової частини з 29.09.2022.
Позивач направлений на госпіталізацію до медичної частини ВЧ НОМЕР_6 , де проходив лікування до 02.10.2022 року, після чого був виписаний до ВЧ НОМЕР_1 під нагляд лікаря частини.
Згідно виписного епікризу №733 позивач отримав наскрізне поранення шиї ліворуч, забій поперекового відділу хребта. Після виписки, позивач звільнений від службових обов`язків на 6 днів.
Відповідно до наказу від 07.10.2022 №267 ВЧ НОМЕР_1 молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону, вважати такими, що прибув з лікування з військової частини НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 та приступив до виконання службових обов??язків в районі виконання завдання для безпосередньої участі у бойових діях у забезпечені здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії. З 08.10.2022 зараховано на котлове забезпечення.
12.10.2022 року позивачем складено та подано рапорт командиру 4 МПР 2 МПБ ОСОБА_2 про неможливість виконання бойових завдань за станом здоров`я, оскільки внаслідок попереднього поранення у позивача не в повному обсязі функціонувала права рука.
Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №273 від 13.10.2022 ОСОБА_1 визнано таким, що 12.10.2022 самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройнї агресії. ОСОБА_1 виключено з котлового забезпечення.
Згідно наказу ВЧ НОМЕР_1 від 15.10.2022 №9682 згідно доповіді вх.№6756 від 13.10.2022 за актом самовільного залишення військової частини 12.10.2022 молодшим сержантом ОСОБА_1 , зобов`язано провести службове розслідування.
Згідно наказу ВЧ НОМЕР_1 від 21.10.2022 №241-рс відповідно до пункту 14 статті 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N1153/2008 (зі змінами) (якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі), молодшого сержанта ОСОБА_1 командира мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону увільнити від займаних посад та зарахувати у розпорядження командира частини.
Згідно наказу від 21.10.2022 № 281 молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону увільнити від займаних посад та зарахувати в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 21 жовтня 2022 року, у зв?язку з самовільним залишенням військової частини. Підстава: наказ командира 93 окремої механізованої бригади від 21 жовтня 2022 року №241-рс, рапорти командирів підрозділів.
вирішення питання щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відальності молодшого сержанта ОСОБА_1 за порушення ст.ст. 11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 2, Диплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до його повернення на військову службу до військової частини НОМЕР_1 ;
помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби, згідно п.5 р. 16 Порядку виплати грошового забездечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинити виплату грошового забезпечення з 12.10.2022 року, а також не виплачувати йому премію за відповідні місяці самовільного залишення частини в повному обсязі та не виплачувати додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 за відповідні місяці самовільного залишення частини в повному обсяязі;
заступнику командира частини з морально-психологічного забезпечення-начальнику відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 направити копію матеріалів цього службового розслідування до органів досудового розслідування для прийняття правового рішення щодо порушення кримінального провадження за фактами, як виявленні в ході проведення службового розслідування, протягом 10 діб з дати підписання наказу командира частини про затвердження його результатів.
29.11.2022 позивачем до командування ВЧ НОМЕР_1 направлено скаргу на неправомірні дії командирів. Вказана скарга направлена поштовим зв`язком до військової частини на юридичну адресу.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Так, за приписами ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.
Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Відповідно до вимог ст. 26 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною 4 статті 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Відповідно до п.п. 144-1, 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про протиправність наказів, якими його визнали таким, що самовільно залишив розташування підрозділу та якими його увільнено від виконання службового обов`язку та передано в розпорядження командира частини. Зокрема, позивач зазначає про те, що 12.10.2022 пообід він із солдатом ОСОБА_3 направились на виконання бойового завдання охороняти спостережний пункт за усним наказом командира роти ОСОБА_2 , який з`явився напередодні ввечері 11.10.2022 для оголошення цього наказу. Через добу - 13.10.2022 пообід, після повернення із бойового завдання до розташування підрозділу, ОСОБА_1 повідомили про те, що його визнали таким, що самовільно залишив розташування підрозділу.
Згідно матеріалів службового розслідування, встановлено, що 12.10.2022 року о 08.00 годині ранку під час перевірки наявності особового складу було виявлено відсутність командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 , який самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. Пошукові заходи результату не дали, на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, місцезнаходження його встановити не вдалося.
За фактом самовільного залишення частини під час воєнного стану військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації молодшим сержантом ОСОБА_1 командиром 2 мотопіхотного батальйону підполковником ОСОБА_4 була подана доповідь та надіслана довідка-доповідь від 12.10.2022 року (вх. No 6756 від 13.10.2022 року) до штабу військової частини НОМЕР_1 .
3 пояснень командира 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_5 та штаб-сержанта 3 категорії штабу 2 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_6 було встановлено, що молодший сержант ОСОБА_1 відсутній на службі з 12.10.2022 року по теперішній час без поважних причин, дозволу та попередження. На телефонні дзвінки не відповідає, місцезнаходження не відоме.
Таким чином, визначальним при вирішенні даного спору є встановлення обставин наявності/відсутності ОСОБА_1 12.10.2022 о 8-00 годині ранку у розташуванні підрозділу.
За клопотання позивача, судом в якості свідків були допитані військовослужбовці, які у той час безпосередньо перебували разом з позивачем в розташуванні підрозділу.
Загалом, згідно показів свідків, вбачається, що ОСОБА_1 у 8-й годині ранку 12.10.2022 перебував у розташуванні підрозділу, його бачили опитані в суді свідки. Свідки також зазначили, що із вищого командування частини зранку 12.10.2022 для встановлення наявності особового складу ніхто не з`являвся. Наявність особового складу підрозділу перевірено безпосереднім командиром позивача ОСОБА_7 , яким встановлено повний склад підрозділу.
Також безпосередній командир позивача ОСОБА_7 підтвердив, що напередодні 11.10.2022 був отриманий усний наказ на виконання бойового завдання 12.10.2022 щодо захисту спостережного пункту «дельфін», про що він повідомив ОСОБА_1 , який погодився разом з солдатом ОСОБА_3 виконати наказ.
Свідки також підтвердили, що ОСОБА_1 та солдат ОСОБА_3 післяобід 12.10.2022 направились зі збоєю на виконання бойового наказу.
Крім того, згідно витягу із журналу видачі/здачі зброї (а.с. 22 т.1), ОСОБА_1 13.10.2022 здав зброю (автомат та магазин), натомість згідно акту службового розслідування, відповідачем встановлено, що ОСОБА_1 самовільно покинув розташування частини без зброї 12.10.2022. Отже, висновки службового розслідування про те, що 12.10.2022 о 8-00 годині ранку позивач самовільно залишив розташування підрозділу та не повертався до затвердження результатів розслідування не узгоджуються із доказами, які містяться в матеріалах справи.
До того ж, в основу проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_1 розташування підрозділу покладено пояснення, відібране у капітана ОСОБА_2 командира 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальону військової частини НОМЕР_1 засобами телефонного зв`язку (за поясненнями позивача ОСОБА_2 загинув), а також штаб-сержанта 3 категорії штабу 2 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 засобами телефонного зв`язку. Вказані особи в телефоній розмові підтвердили, що ОСОБА_1 був відсутній на службі 12.10.2022.
12.01.2023 командування ВЧ НОМЕР_1 звернулось до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську з повідомденням № 532 за фактом можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України військовослужбовцями. Згідно відповіді Територіального управління від 16.02.2023 № 13-02-2931/23, управління зазначило, що згідно змісту повідомлень встановлено, що викладених у них відомостей недостатньо для кваліфікації діяння військовослужбовців у самовільне залишення військової частини або місця служби. Зокрема, порушено порядок проведення службового розслідування, а саме: у наказі № 608 від 21.11.2017 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідувания у Збройних Силах України» відсутній порядок відібрання пояснення засобами толефонного зв?язку; на адресу реєстрації та проживання військовослужбовців не надіслані поштою повідомлення щодо проведения стосовно них службового розслідування та пам?ятка про їх права та обов?язки під час проведення службового розслідування. У матеріалах службових розслідувань, де військовослужбовці повернулися до місця служби відсутні їх пояснення щодо обставин їх відсутності. В матеріалах службових розслідувань не зазначено, які саме заходи вживалися до встановлення місце знаходження військовослужбовця, окрім телефонних дзвінків. Не зазначено, чи було здійснено телефонні дзвінки близьким родичам та чи перевірено адреси ресстрації та проживання військовослужбовців щодо встановлення їх місце знаходження. Таким чином проведене службове розслідування викликає сумніви щодо його об`ективності та повноти. Територіальне управління повідомило, що на теперішній час відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслядувань за вказаним фактом.
Згідно ст. 74-76 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1, 2 статті 91 КАС України, показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
За приписами статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 підкреслила, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс.
Згідно пункту 9 Розділу 3 Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Мністерства оборони України від 21.11.2017 № 608, посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
Згідно пункту 1 Розділу 4 Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані у разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
В матеріалах справи та службового розслідування, наданих суду, відсутні пояснення позивача, докази відмови позивача від надання пояснень, а також відсутній відповідний акт про відмову.
Крім того, вказаним Порядком не передбачено отримання показань від осіб телефонним зв`язком.
Таким чином, обставини встановлені під час службового розслідування не беруться судом до уваги, адже ці обставини встановлені відповідачем з порушення визначеного порядку проведення службового розслідування.
Судом у цій справі за наслідками оцінки зібраних у справі доказів вбачається, що доводи відповідача про те, що 12.10.2022 о 8-00 годині ОСОБА_1 був відсутній у розташуванні підрозділу не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, та спростовуються показаннями свідків та іншими письмовими доказами, які суд вважає більш достовірними та допустимими доказами ніж матеріали службового розслідування, що проведено з порушенням Порядку №608.
Тому, судом не встановлено підстав для визнання позивача, таким що самовільно залишив розташування підрозділу.
При цьому, згідно з положеннями ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Наказ відповідача, яким констатовано самовільне залишення військової частини (12.10.2022) відповідачем винесено 13.10.2022 року, тобто цей наказ винесений до внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (які взагалі на час розгляду справи в ЄРДР відсутні).
Однак, в силу вимог ст.24 Закону № 2232-XII саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину.
Отже, визнаючи наказом від 13.10.2022 позивача таким, що самовільно залишив військову частину відповідачем порушено положення ч.2 ст.24 Закону № 2232- XII та Порядку № 260.
Враховуючи, що накази від 21.10.2022 №281, від 21.10.2022 №214-рс прийняті відповідачем фактично на підставі наказу від 13.10.2022, ці накази також є необгрунтованими, адже підставою для увільнення позивача від виконання службових обов`язків та виведення у розпорядження командира частини було самовільне залишення позивачем військової частини, що спростовано доказами у справі.
Більше того, суд зауважує, що спірні накази від 13.10.2022 №273, від 21.10.2022 №281, від 21.10.2022 №214-рс прийняті до проведення службового розслідування з приводу можливого самовільного залишення позивачем військової частини, тому також є підстави вважати про їх протиправність.
Наведене свідчить про наявність підстав для скасування наказів відповідача від 13.10.2022 №273, від 21.10.2022 №281, від 21.10.2022 №214-рс та поновлення позивача в штаті військової частині НОМЕР_1 з 13.10.2022 року, з визначенням посади згідно штату.
Однак, в силу приписів статті 5 КАС України, способами захисту права в адміністративному судочинстві є, зокрема, визнання протиправними дій, бездіяльності або рішень суб`єкта владних поноважень. Тому, враховуючи встановлену судом протиправність наведених наказів, суд з метою захисту прав позивача вважає за необхідне визнати ці накази протиправними та їх скасувати.
Щодо позовної вимоги про визнання неправомірними дії військовій частині НОМЕР_1 , щодо увільнення від займаних посад молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону у зв`язку з самовільним залишенням військової частини, то в їх задоволенні слід відмовити, адже в разі їх задоволення, порушені права позивач не будуть поновлені, оскільки дії відповідача щодо увільнення позивача від займаних посад виразились у спірних наказах, які визнані судом протиправними. Тому, в цій частині права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправними спірних наказів та їх скасування.
Щодо нарахування та виплати недоотриманого грошового утримання з 25.09.2022 року по день поновлення в штаті в/ч НОМЕР_1 з врахуванням: додаткової винагороди до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях з 26.09.2022 року по 13.10.2022 року; з врахуванням додаткової винагороди до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період до з 14.10.2022 року по 31.01.2023 року та з врахуванням постанови КМУ № 43 від 20 січня 2023 з 01.02.2023 року по день поновлення в штаті в/ч НОМЕР_1 , суд зазначає таке.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).
Згідно з вимогами п.15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Згідно пунктів 1, 3 розділу ХVI Порядку № 260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби. Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.
Відповідно до розділу ХVI Порядку № 260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення; за вживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) - за місяць, у якому здійснено таке порушення; у разі накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, пониження в посаді, пониження у військовому званні на один ступінь, позбавлення військового звання - за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром; у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення військового адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, - за місяць, у якому така постанова надійшла до військової частини; у разі накладення на військовослужбовця в календарному місяці більше трьох дисциплінарних стягнень, крім дисциплінарного стягнення "зауваження", - за місяць, у якому накладено дисциплінарні стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром; у разі відрахування з ад`юнктури або докторантури вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти або науково-дослідної установи через невиконання індивідуального навчального плану (індивідуального плану наукової роботи) або недисциплінованість - за місяць, у якому було здійснено відрахування; у разі неуспішного закінчення ад`юнктури або докторантури вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти або науково-дослідної установи - за місяць, у якому закінчилося навчання; у разі звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем - з місяця, у якому надійшов витяг з наказу про звільнення; у разі порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до матеріальних збитків, - за місяць, у якому видано наказ про притягнення до матеріальної відповідальності; у разі скоєння у військовій частині аварій, подій, пов`язаних із загибеллю людей з вини військовослужбовців під час виконання ними службових обов`язків, чи злочинів - за місяць, у якому сталася аварія, подія, пов`язана із загибеллю людей.
Відповідно до п. 17 розділу І вказаного Порядку, на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;
захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення);
загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).
Відповідно до п.п. 9.4 п. 9 окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29 щодо врегулювання виплат військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували за місяць, за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира.
27.09.2022 позивач направлений на госпіталізацію до медичної частини ВЧ НОМЕР_6 , де проходив лікування до 02.10.2022 року, після чого був виписаний до ВЧ НОМЕР_1 під нагляд лікаря частини та звільнений від службових обов`язків на 6 днів.
Судом витребувано у відповідача докази виконання позивачем бойових завдань у 12.10.2022 та 13.10.2022, однак останнім вкзазані докази не надані, у запереченнях на відповідь на відзив, відповідач зазначив, що у нього такі докази відсутні.
Разом з тим, судом на підставі показань свідків, зокрема, безпосереднього командира ОСОБА_7 та солдата ОСОБА_3 , встановлено виконання позивачем бойового наказу у період з 12.10.2022 по 13.10.2022.
Тому, за період з 27.09.2022 по 13.10.2022 позивач має право на виплату додаткової грошової винагороди виходячи із розміру 100000,00 грн пропорційно на місяць з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог про виплату позивачу грошової винагороди 25.09.2022 та 26.09.2022, то цей період не увійшов до предмету позову та обставин, які підлягають доказуванню, позивачем не наведені доводи щодо порушення його права діями/бездіяльністю або рішеннями ВЧ НОМЕР_1 саме 25.09.2022 та 26.09.2022. Таким чином, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про нарахування та виплату додаткової винагороди до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період до з 14.10.2022 року по 31.01.2023 року та з врахуванням постанови КМУ № 43 від 20 січня 2023 з 01.02.2023 року по день поновлення в штаті ВЧ НОМЕР_1 , суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини 9 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.
Згідно п. 2, 8 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир). Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.
Щодо позовних вимог в частині зарахування до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії період з 13.10.2022 року по день поновлення в штаті в/ч НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 4 частини 2 Закону №2232, час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Судом під час розгляду справи встановлено протиправність призупинення відповідачем військової служби позивача починаючи з 12.10.2022, однак позивачем не наведені обставини, які б свідчили про вчинення відповідачем відповідної бездіяльності або прийняття відповідного рішення у вигляді відмови щодо зарахування періоду необгрунтованого призупинення військової служби до стажу військової служби, тому такі вимоги позивача є передчасними, та задоволенню в рамках даного позову не підлягають.
Згідно з вимогами частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Отже, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України права, свободи та інтереси осіб підлягають захисту у разі встановленням судом факту їх порушення. А отже, такі вимоги є передчасними.
Убезпечення в майбутньому від порушення прав не узгоджуються із завданням адміністративного судочинства, оскільки в порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише реально порушені права, а суд позбавлений права задовольняти вимоги на майбутнє.
Щодо позовних вимог в частині направлення позивача на медичне обстеження до ВЛК та стягнення витрат на проходження медичного обстеження.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини десятої статті 2 Закону №2232-XII та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністра оборони України 14 серпня 2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України.
Як встановлено судом, позивач 27.09.2022 отримав поранення під час виконання бойового завдання та був направлений на лікування до медчастини ВЧ НОМЕР_6 .Після отримання лікування 02.10.2022 позивача направили до ВЧ НОМЕР_1 під нагляд лікаря та на 6 діб звільнили від військової служби. Після поновлення на службі, 12.10.2022 позивач звернувся до командира роти із рапортом в якому повідомив про погіршенням фізичного стану (не в повному обсязі функціонує права рука) та неможливістю виконувати накази та бойові завдання. Як зазначає позивач, вказаний рапорт був переданий позивачем командиру роти ОСОБА_5 .
За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Відповідно до розділу 3.9 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України «Реєстрація документів», реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, який підтверджує факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації. Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення. Подавати на розгляд командиру (керівнику) незареєстровані документи забороняється.
Отже, обов`язок щодо реєстрації рапортів та подання його до розгляду(виконання) лежить на службі діловодства військової частини.
Однак, будь-якої відповіді чи рішень стосовно розгляду питання, порушеного позивачем у рапортах відповідач не надав (не прийняв). Доказів зворотного матеріали справи не містять. Більш того, про складення позивачем 12.10.2022 рапорту, відповідач був обізнаний із тексту скарги, яку складено позивачем 29.11.2022 та направлено засобами поштового зв`язку за юри дичною адпресою частини (а.с. 34-37 т. 1).
Крім того, у разі якщо заява чи рапорти подавалися за невстановленою формою, не за командою, чи містять інші недоліки у їх поданні, направленні, то заявника жодним чином не повідомлено про це, а так само не роз`яснено порядок подання рапортів відповідного змісту.
Суд звертає увагу, що на даний час законодавством чітко не визначено та не передбачено ряд моментів при подачі рапортів військовослужбовцями - реєстрація, термін розгляду, оформлення відповіді командира по суті.
Разом з тим, наведені вище положення передбачають право військовослужбовця на подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби, а також обов`язок відповідальних осіб військової частини прийняти рапорти та зареєструвати їх у журналі вхідної кореспонденції.
Також згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
До того ж, у будь-якому випадку, командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця, зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань. При цьому суд не ставить під сумнів право командира діяти на власний розсуд одноосібно приймаючи відповідні рішення з цього приводу.
Водночас під час розгляду справи відповідачем не надано суду жодних доказів щодо розгляду та надання відповіді, прийняття будь-якого рішення з приводу поданого рапорту від 12.10.2022, що свідчить про допущену ним бездіяльність.
Зазначене свідчить про допущену з боку відповідача протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача від 12.10.2022. Однак, позиваем такої вимоги в позові не заявлено.
Статтею 9 КАС України передбачено право суду в разі необхідності ефективного захисту прав позивача, вийти за межі позовних вимог.
Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму N 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.
Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього слідує, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Враховуючи, що встановлені судом обставини стосовно протиправної бездіяльності відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача від 12.10.2022 входять до підстав заявленого позивачем позову, та з метою повного захисту прав позивача, суд вважає за можливе визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту Лисого В.В. від 12.10.2022.
Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 направити молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 на проходження медичного огляду ВЛК з метою подальшого лікування, встановлення причинного зв`язку захворювання, травми та визначення ступеня придатності до військової служби. Тобто, позивач фактично просить суд зобов`язати відповідача відреагувати на рапорт від 12.10.2022 шляхом прийняття рішення про направлення на медичне обстеження до ВЛК.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Враховуючи, що прийняття того чи іншого рішення за результатами розгляду заяв, скарг, рапортів тощо, знаходиться виключно у повноваженнях та компетенції командира військової частини, а також враховуючи, що судом встановлена протиправна бездіяльність відповідача щодо залишення без реагування рапорту від 12.10.2022, суд зазначає, що у такий спосіб - зобов`язати військову частину НОМЕР_1 направити молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 на проходження медичного огляду ВЛК з метою подальшого лікування, встановлення причинного зв`язку захворювання, травми та визначення ступеня придатності до військової служби, позовні вимоги не можуть бути задоволені.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, з урахуванням вищенаведених висновків суду, наведені позовні вимоги мають бути задоволені у наступний спосіб - зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 від 12.10.2022.
Щодо стягнення витрат на проведення медичних обстежень в розмірі 2 970 гривень.
Позовні вимоги в цій частині обгрунтовані тим, що у зв`язку із ненаправленням позивача на медичне обстеження за його рапортом від 12.10.2022 та у зв`язку із протиправним визнанням позивача таким, що самостійно залишив розташування частини, позивач 14.12.2022 самостійно проходив медичне обстеження - магнитно-резонансну томограму у медичному центрі «Юнімед», на що витратив 2970 грн. (а.с. 32 т.1). Вважаючи, що своїми діями, рішенням та бездіяльністю відповідач позбавив позивача права на належний медичний огляд, позивач просить стягнути з відповідача 2970,00 грн.
Проте, суд вважає такі вимоги передчасними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що фізичний стан здоров`я позивача станом на 14.12.2022 є наслідком поранення позивача 27.09.2022, відповідних виновків медичних установ із встановленням причинного зв`язку захворювання в матеріалах прави не має.
Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги в цій частині обгрунтовані тим, що протиправними діями відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає:
у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я та неможливістю отримати медичну допомогу з вини відповідача;
у душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього самого та членів його сім`ї, оскільки відповідачем безпідставно знято позивача з грошового забезпечення, що негативно відобразилося на утриманні малолітніх дітей які проживають в зоні проведення бойових дій (Покровська територіальна громада Синельниківського району Дніпропетровської області), оскільки з 24.02.2022 року грошове забезпечення позивача являлося для них єдиним джерелом доходу;
у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації як військовослужбовця, що став на захист Держави в перший день війни, відповідно до конституційного обов`язку стосовно захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що обумовлено ст. 65 Конституції України;
у душевних стражданнях, яких зазнає позивач у зв`язку з недовірою та розчаруванням стосовно державної установи, якою являється в/ч НОМЕР_1 та яка допускає по відношенню до нього низку порушень законодавства;
у приниженні його честі, гідності, престижу та ділової репутації, оскільки на час мобілізації та по теперешній час позивач є депутатом Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області відповідно публічною особою. Інформація про те, що він, начебто, ухиляється від проходження військової служби, самовільно покинув військову частину, фактично скоївши порушення закону, завдала непоправної втрати авторитету позивача, як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
До того ж, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Отже, моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Звертаючись до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач повинен зазначити обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Разом з тим, в силу ст.1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Дана правова позиція викладена у відповідності до постанов Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №1.380.2019.005731, від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а.
Водночас, зважаючи на те, що в межах розгляду цієї справи встановлено протиправність дій та рішень відповідача, суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок таких дій та рішень перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із такими діями та рішеннями відповідача, а відтак завдали йому моральної шкоди.
Що стосується її розміру, то відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.06.2020р. у справі №823/868/18.
Суд враховує ч.2 ст.2 КАС України, відповідно до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України" (п. 58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.
Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295 КАС України суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 13.10.2022 року № 273 в частині, що стосується молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2022 року № 241-рс, в частині увільнення від займаних посад молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону у зв`язку з самовільним залишенням військової частини.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 281 від 21.10.2022, в частині, відповідно до якої: увільнити від займаних посад та зарахувати в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 21.10.2022 року: молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира 2 мотопіхотного відділення 3мотопіхотного взводу 4 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону у зв`язку з самовільним залишенням військової частини.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) поновити молодшого сержанта ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в штаті військовій частині НОМЕР_1 з 13.10.2022 року, з визначенням посади згідно штату.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити молодшому сержанту ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за період з 27.09.2022 по 13.10.2022 додаткову грошову винагороду виходячи із розміру 100000,00 грн пропорційно на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо нерозгляду рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) від 12.10.2022.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) розглянути рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) від 12.10.2022.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдеят тисяч) гривень.
В задоволенні решти позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 14.08.2023 року.

Суддя Н.Є. Калугіна