Справа № 540/8644/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/8644/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2021 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України, в якій представник позивачки просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за дні додаткової відпустки як одинокій матері, за період з 2016 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 01.12.2021р.;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної Гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у період з 2016 року по 2021 рік календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері, яка виховує одну дитину до 15 років, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України; постановлено справу розглядати а правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України); зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 Національної Гвардії України в строк до 25.01.2021 року надати суду інформацію, підтверджену належними доказами, щодо того, чи надавалась ОСОБА_1 додаткова відпустка як одинокій матері, за період з 2016 року по 2021 рік або чи виплачувалась компенсація за таку відпустку.

19.01.2022 року Військова частина НОМЕР_2 подала Херсонському окружному адміністративному суду відзив на позов.

22.02.2022 року позивачка подала суду клопотання про витребування доказів.

Згідно Розпорядження Голови Верховного Суду від 18.03.2022 р. №11/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Харківської та Херсонської областей)» територіальна підсудність справ Херсонського окружного адміністративного суду визначена за Одеським окружним адміністративним судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 року, справа №540/8644/21 передана судді Аракелян М.М.

Одеському окружному адміністративному суду надано доступ до електронної справи №540/8644/21.

Згідно даних автоматизованої документообігу «Діловодство спеціалізованого суду», судове рішення по суті в адміністративній справі №540/8644/21 не ухвалено.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 року справу прийнято до провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (ст.262 КАС України).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 року у задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів відмовлено.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач до 01 грудня 2021 року проходила військову службу за контрактом у відповідача та наказом № 244 була звільнена з військової служби за контрактом у запас Збройних Сил України у зв`язку із сімейними обставинами.

11 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася із рапортом до командира військової частини та просила виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки одинокій матері за період з 2016 по 2021 рр., оскільки у зазначений період перебування на службі мала на утриманні дитину віком до 15 років, яку виховувала самостійно. Однак, у задоволені прохання позивачу відмовлено з підстав відсутності права на отримання компенсації.

Позивач вважає, що має право на отримання спірної компенсації, оскільки дитину виховує самостійно, без батька та дитина проживає разом з позивачем, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Військова частина НОМЕР_2 Національної Гвардії України надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач не набула права на компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової соціальної відпустки, оскільки не надано підтверджуючих документів.

Представник відповідача звертав увагу, що за час проходження військової служби позивач не зверталася жодного разу до відповідача із рапортами про надання додаткової соціальної відпустки, а також не надавала документів, які б підтверджували статус одинокої матері. Такі докази відсутні й в матеріалах адміністративної справи.

Додатково представником відповідача наголошувалося, що акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї не доводить факт відсутності участі батька у вихованні дитини, а відтак статус позивача «одинока мати» не підтверджено.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом у період з 19.01.2016 року по 01.12.2021 року (а.с. 10).

11 листопада 2021 року позивач звернулася із рапортом до командира військової частини, в якому просила дати вказівку начальнику фінансової служби про видачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2021 роки, передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки», п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п. 3 розділу ХХХІ Наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної Гвардії України та деяким іншим особам».

На підставі поданого рапорту відповідач надав відповідь, що нею не надано доказів того, що ОСОБА_1 має право на отримання відпустки вказаної у статті 19 Закону України «Про відпустки», також у вказаній статті зазначено декілька підстав для надання додаткової відпустки (а.с.11).

Крім того, позивачу доведено, що Наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» не застосовується з Національною Гвардією України (а.с. 11).

Враховуючи те, що при звільненні позивачу не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової соціальної відпустки, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-XI (далі - Закон №2232-XI).

Відповідно до ст.2 Закону №2232-XI військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із п.п."ґ" п. 2 ч.5 ст.26 Закону №2232-XI контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) як:

- військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

- утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;

- утримання військовослужбовцем дитини з інвалідністю, яка має будь-які види порушень функцій організму III-IV ступеня їх вираження та обмеження життєдіяльності будь-якої категорії II-III ступеня їх вираження відповідно до критеріїв встановлення інвалідності дітям, затверджених Кабінетом Міністрів України, або дитини з інвалідністю, яка має функціональні порушення в організмі та обмеження життєдіяльності, які відповідають критеріям для встановлення I чи II групи інвалідності для повнолітньої особи згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України;

- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

- наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; утримання військовослужбовцем дитини з інвалідністю підгрупи А віком до 18 років.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XI (далі - Закон № 2011-XI).

Відповідно до ст.9 Закону №2011-XI держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.

Згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє суду зробити висновок, що чинне соціальне законодавство прав військовослужбовців передбачає зокрема гарантії грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки при звільненні з військової служби. При цьому, така компенсація виплачується військовослужбовцю за умови наявності у нього такого права на відпустку та у випадку невикористанням військовослужбовцем належних днів відпустки.

З матеріалів справи слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилася донька - ОСОБА_2 (а.с. 8).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 02.12.2021 року № 69, ОСОБА_1 1986 року народження разом зі своєю донькою ОСОБА_2 2013 року народження проживають в будинку батьків без реєстрації. Житло в якому проживає сім`я знаходиться у задовільному стані. Дитяча кімната облаштована всім необхідним для розвитку та дозвілля дитини. Батько дитини проживає окремо, участі у вихованні доньки не приймає, але сплачує аліменти (а.с. 12, 13).

Суд враховує, що спірним питанням у даній справі є наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як одинокій матері, що насамперед передбачає необхідність встановлення наявності у позивача права на вказаний вид додаткової відпустки на підставі наявних документів, що можуть підтвердити соціальний статус особи.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

Суд зазначає, що обов`язок оформлення документів на підтвердження вказаного статусу лягає саме на працівника, а не на роботодавця.

З наявного в матеріалах справи рапорту від 11 листопада 2021 року, який подавався позивачем командиру військової частини видно, що до нього не долучено жодного документа, який би підтверджував право позивача на додаткову відпустку як одинокої матері (а.с. 11).

Також суд зазначає, що із копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 не можна встановити факт того, що відомості про батька дитини були внесені за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. При цьому, позивачем не надано до суду зокрема витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Суд критично оцінює акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї як доказ на підтвердження наявності у позивача статусу «одинокої матері» з тих міркувань, що за своїм змістом він не містить відомостей, які б доводили, що позивач не перебуває у шлюбі, а запис про батька у свідоцтві про народження дитини зроблено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. До того ж, в акті не зазначено на підставі яких документів чи свідчень комісією встановлено зокрема обставини відсутності участі батька у вихованні дитини.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які заходи вживала позивачка в період служби для підтвердження статусу одинокої матері.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності свого рішення не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень чи заперечень, зокрема, що її права дійсно було порушено.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача щодо неподання нею відповідних рапортів та довідок, що є передумовою нарахування та виплати відповідної компенсації.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що поданий позов є необґрунтованим, тому у його задоволенні слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи те, що у задоволені позову відмовлено, а також те, що позивач має пільги по сплаті судового збору, суд розподіл судових витрат не здійснює.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.