Справа № 320/8893/22
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2023-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2023 року № 320/8893/22

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районні Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось ОСОБА_2 з позовом до Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районні Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов, в якій просить:

- визнати незаконною і скасувати постанову головного державного виконавця Мовчун Т.С. від 06.09.2022 про відкриття виконавчого провадження ВП №69791875 про стягнення виконавчого збору у розмірі 220 819,07 грн;

- визнати незаконною і скасувати постанову головного державного виконавця Мовчун Т.С. від 06.09.2022 про відкриття виконавчого провадження ВП №69792176 про стягнення виконавчого збору у розмірі 220 819,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на безпідставність винесення державним виконавцем постанов про відкриття виконавчих проваджень на підставі постанов про стягнення виконавчого збору, у зв`язку з тим, що постанови про відкриття виконавчого провадження винесено на підставі протиправних постанов про стягнення виконавчого збору без врахування стягнутої суми виконавчого збору.

Позивачі звертають увагу, що постанови про стягнення виконавчого збору прийняті без врахування реально стягнутої суми, в той час, як приписами законодавство вказано про можливість виконавця стягнути 10% від реально стягнутої суми.

В обґрунтування протиправності винесених постанов про стягнення виконавчого збору позивачі посилались на правову позицію викладену у постанові Великою Палатою Верховного Суду від 11.03.2020 по справі №2540/3203/18, відповідно до якої Верховним Судом зазначено, що при стягненні виконавчого збору відповідно до ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувану за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем безпідставно було прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження, що і стало підставою звернення до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2022 позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Вишгородського відділу державної служби у Вишгородському районні Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов повернуто позивачам.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2022 про повернення позовної заяви скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Вишгородського відділу державної служби у Вишгородському районні Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На день розгляду справи по суті відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), щодо надання відзиву на позовну заяву (відзив), інших заяв по суті справи чи клопотань до суду не надходило.

Таким чином, керуючись положеннями ч.6 ст.162 КАС України, суд вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.02.2010 у справі №2-1530/2010 задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» про солідарне стягнення заборгованості у сумі 291 569 440,00 грн (судові витрати 1820 грн.) за невиконаними кредитними зобов`язаннями.

На виконання вказаного рішення після його вступу у законну силу видався виконавчий лист №2-1530/2010, який був пред`явлений до примусового виконання Вишгородському відділу ДВС та відкрито виконавчі провадження №69342262, 69342045.

В подальшому, на підставі заяв товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ТРАСТ ФІНАНС» (стягувач) постановами від 06.09.2022 прийнято постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Постановами про відкриття виконавчого провадження від 06.09.2022 №69792176, 69791875 відкрито виконавчі провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 220 819,09 грн та ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 220 819,09 грн.

Не погоджуючись з вказаними вище постановами про відкриття виконавчого провадження на виконання постанов про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (набув чинності 05.10.2016, в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин) (надалі - Закон України №1404-VІІІ).

Відповідно до ст.1 Закону України №1404-VІІІ встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (надалі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.2 Закону України №1404-VІІІ виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Суд звертає увагу, так як вже було зазначено судом вище, предметом розгляду даної справи є постанови державного виконавця щодо відкриття виконавчих проваджень №69791875, 69792176 щодо виконання постанов про стягнення виконавчого збору.

Беручи до уваги вказані вище обставини та предмет оскарження, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Приписами абз.2 ч.5 ст.26 Закону України №1404-VІІІ, ч.4 ст.27 Закону України №1404-VІІІ визначено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст.27 цього Закону. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною 1 ст.18 Закону України №1404-VІІІ встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з приписами п.1 ч.2 ст.18 Закону України №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.1-10 ч.1 ст.39 Закону України №1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.

Частиною 2 ст.39 Закону України №1404-VІІІ передбачено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа передбачені у ст.40 Закону України №1404-VІІІ.

Зокрема, згідно з ч.1-3 вказаної статті у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.1, 3, 4, 6 ч.1 ст.37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою ст.27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається з позовної заяви, на думку позивача, постанови про стягнення виконавчого збору на підставі яких відкрито виконавче провадження є такими, що прийняті з порушенням приписів чинного законодавства та є протиправними, у зв`язку з тим, що виконавчий збір підлягає стягненню у разі вчинення уповноваженою особою виконавчого органу певних дій щодо стягнення у розмірі 10% у відповідності до стягнутої суми.

Водночас, суд звертає увагу, що звертаючись до суду позивач просить суд визнати незаконними і скасувати постанову головного державного виконавця Мовчун Т.С. від 06.09.2022 про відкриття виконавчого провадження ВП №69791875 про стягнення виконавчого збору у розмірі 220 819,07 грн та постанову головного державного виконавця Мовчун Т.С. від 06.09.2022 про відкриття виконавчого провадження ВП №69792176 про стягнення виконавчого збору у розмірі 220 819,07 грн.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із п.5 ч.1 ст.3 Закону України №1404-VІІІ підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Таким чином, у відповідності до вимог Закону України №1404-VІІІ постанова державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору є рішенням, що підлягає примусовому виконанню.

Оскаржувані позивачами постанови головного державного виконавця Мовчун Т.С. від 06.09.2022 про відкриття виконавчого провадження ВП №69791875 про стягнення виконавчого збору у розмірі 220 819,07 грн та від 06.09.2022 про відкриття виконавчого провадження ВП №69792176 про стягнення виконавчого збору у розмірі 220 819,07 грн винесені на підставі постанов від 06.07.2022 №№69342262, 69791875.

Отже, відповідач мав усі законні підстави відкрити виконавче провадження щодо примусового виконання постанов про стягнення з боржника виконавчого збору.

Доводи позивачів щодо неправомірності дій відповідача з винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень на підставі постанов про стягнення виконавчого збору є безпідставними та ґрунтуються на помилковому розумінні норм законодавства, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документам та набирає чинності з моменту її винесення.

Позивач не обґрунтовує протиправності постанови про відкриття виконавчого провадження, а фактично наводить доводи щодо незгоди із постановами державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Однак суд зазначає, що в межах даної справи позивачами не оскаржуються постанови державного виконавця від 06.07.2022 №№69342262, 69791875 про стягнення виконавчого збору.

Водночас, постанови про відкриття виконавчих провадження є самостійним рішенням суб`єкта владних повноважень, підстави і порядок прийняття якого врегульовано у відповідності до Закону України №1404-VІІІ. Порядок прийняття оскаржуваних постанов про відкриття виконавчих проваджень, визначений Законом України №1404-VІІІ, відповідачем не порушено.

Таким чином, у межах спірних правовідносин доводи позивачів про неправомірність стягнення виконавчого збору є безпідставними для вирішення даного спору щодо законності відкриття нових виконавчих проваджень з примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору, які є виконавчими документом.

Крім того, суд звертає увагу, що у правових позиціях, викладених у постанові Верховного Суду у справі №360/4369/19 від 26.08.2020 та постанові Великої палати Верховного Суду у справі №0340/1792/18 від 20.05.2020 Верховний Суд прийняв наступний висновок: «…постанови про відкриття виконавчих проваджень є самостійними рішеннями суб`єкта владних повноважень, підстави і порядок прийняття яких врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Однак, позивач оскаржуючи постанови про відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих документів щодо стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження належним чином не обґрунтовує їх протиправність.»

Вказана правова позиція була підтримана Верховним Судом у постанові від 27.05.2021 року у справі №640/18626/20.

Відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, суд звертає увагу, що постанови про стягнення виконавчого збору, на підставі яких було відкрито нові виконавчі провадження, є чинними.

Отже, виходячи з викладеного вище у сукупності, суд приходить до висновку, що фактичними мотивами, які спонукали позивачів звернутись з цим позовом до суду, стала незгода зі стягненням виконавчого збору, проте, в даному випадку слід врахувати, що за змістом п.5 ч.1 ст.3 Закону України №1404-VІІІ, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами, що дає підстави для висновку про те, що постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню, а постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, має наслідком стягнення з боржника вже визначеної суми.

Оскільки предметом позову є постанови про відкриття виконавчого провадження, доводи позивачів про неправомірність постанов про стягнення виконавчого збору, яка не оскаржена у цій справі та відсутні докази оскарження таких постанов в судовому порядку, є помилковими, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з ч.1 ст.9, ст.72, ч.1, 2, 5 ст.77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

Керуючись ст.6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районні Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов відмовити.

2. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ч.1 ст.272 КАС України.

Відповідно до ч.6 ст.287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому ст.292, 293, 296, 297 КАС України.

Суддя Перепелиця А.М.