Справа № 380/5266/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/5266/23 пров. № А/857/7747/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Зінчук Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчого служби Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року, ухвалене суддею Хома О.П. у м.Львові у порядку письмового провадження у справі № 380/5266/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчого служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчого служби Міністерства юстиції України, у якому просив визнати протиправними та скасувати:

- постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайровни від 07.03.2023 ВП 71220778 про відкриття виконавчого провадження;

- постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайровни від 07.03.2023 ВП 71220778 про стягнення виконавчого збору у розмірі 2316739,19 грн.

В обґрунтування протиправності оскаржуваних постанов покликається на те, що постанова про стягнення виконавчого збору в сумі 2316736,19 грн винесена у зв`язку із невиконанням позивачем у добровільному порядку постанови від 08.02.2014 про відкриття виконавчого провадження. При цьому наголошує, що докази того, що державний виконавець у виконавчому провадженні ВП №41961401 належним чином повідомив боржника про примусове виконання виконавчого листа, виданого Личаківським районним судом м.Львова від 24.05.2013 у справі №2/463/238/13, відсутні. Позивач зазначає, що неналежним повідомленням про відкриття виконавчого провадження його як божника було позбавлено можливості подання документів про добровільне виконання рішення в межах установлених законом строків, що, у свою чергу, свідчить про протиправність постанови про стягнення виконавчого збору від 07.03.2023. Зауважує, що рішення суду ним було виконано добровільно та свої зобов`язання за договором поруки, в межах якого проводилось стягнення, ще до відкриття виконавчого провадження (08.02.2014), а саме ним було проведено кінцеву оплату згідно кредитного договору та договору поруки 24.01.2014, що підтверджується відповідним листом ПАТ «МІНФІН БАНК» в межах справи №918/756/13 та відповіддю на адвокатський запит від 07.03.2023, зі змісту якої слідує, що 02.03.2023 до відповідача надійшла заява представника ПАТ «МПТ БАНК» про закінчення виконавчого провадження з огляду на те, що рішення виконано в повному обсязі, а саме: повністю погашена заборгованість за кредитним договором №28800/OF від 24.05.2011 та судовий збір включно із перерахованою державним виконавцем сумою 203,54 грн, стягнутою в примусовому порядку з рахунків боржника.

Крім того, позивач вважає, що виконавчий збір повинен обраховуватись виключно з розміру фактично стягнутих сум, тобто на підставі Закону України "Про виконавче провадження" у редакції Закону, що діяла до 28 серпня 2018 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайровної від 07.03.2023 ВП №41961401 про стягнення виконавчого збору.

Скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайровної від 07.03.2023 ВП №71220778 про відкриття виконавчого провадження.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що при винесенні оскаржуваних позивачем постанов старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олена Грайровна діяла у відповідності до вимог Закону України Про виконавче провадження.

Так, на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження ВП №41961401 з виконання виконавчого листа №2/463/348/13, виданого 24.05.2013 Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» (правонаступник ПАТ «МТБ Банк») 23168813,50 грн, а також судових витрат у розмірі 3219,00 грн. У постанові від 08.02.2014 про відкриття виконавчого провадження №ВП №41961401 державний виконавець вказав на необхідність боржнику самостійно виконати рішення суду в строк до семи днів з моменту винесення (отримання) постанови та зазначив, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних із організацією та проведенням виконавчих дій. Постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена боржнику засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням та була вручена адресату, постанова від 08.02.2014 про відкриття виконавчого провадження ВП №41961401 боржником не оскаржувалась та добровільно рішення суду в семиденний строк не виконано.

02.03.2023 до відділу надійшла заява представника ПАТ «МТБ Банк» про закінчення виконавчого провадження ВП №4196140, в якій зазначено, що 20.02.2023 від коштів, які надійшли в Банк від Відділу у розмірі 4203,54 грн, стягнутих з ОСОБА_1 , повністю був погашений залишок заборгованості за кредитним договором №28800/OF від 24.05.2011 та судовий збір. Як наслідок, керуючись п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 07.03.2023 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №41961401. Одночасно 07.03.2023, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем в рамках виконавчого провадження ВП №41961401 прийнято постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 2316736,19 грн. Зауважує, що стягнення виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору є обов`язком виконавця.

Щодо правомірності стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми, що підлягає стягненню, скаржник з покликанням на постанову Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №160/1389/22 зазначає, що оскільки саме на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону №1404-VIII постановою державного виконаця від 07.03.2023 закінчено виконавче провадженя ВП №4196140 за заявою ПАТ «МПТ БАНК» - правонаступника «ПАТ «Марфін Банк» про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що 20.02.2023 від коштів, що надійшли від ВПВР ДДВС МЮ України у розмірі 4203,54 грн, стягнутих з поручителя ОСОБА_1 , повністю був погашений залишок заборгованості за кредитним договором №28800/OF від 24.05.2011 та судовий збір, спірне виконавче провадження відкрито та спірна постанова про стягнення виконавчого збору винесені під час дії редакції Закону № 1404-III, чинної після 28 серпня 2018 року.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на примусовому виконанні у ВПВР ДДВС МЮ України перебував виконавчий лист, виданий 24.05.2013 Личаківським районним судом у м. Львові у справі № 2/463/348/13 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованості на суму 23 168 813,50 грн.

Виконавче провадження №41961401 відкрито постановою державного виконавця від 08.02.2014 за заявою ПАТ «МАРФІН БАНК» від 29.01.2014, боржнику запропоновано в семиденний строк з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження добровільно виконати рішення суду.

Відповідно до супровідного листа від 10.02.2014 № 14-0-35-382/5-559/4 вказана постанова надіслана сторонам виконавчого провадження №41961401: ОСОБА_1 та ПАТ «МАРФІН БАНК».

Постановою державного виконавця від 08.02.2014 ВП №41961401 накладено арешт на все майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення 23 168 813,50 грн, та заборонено здійснювати відчуження майна, яке належить боржнику, лише в межах суми боргу.

Відповідно до супровідного листа від 10.02.2014 № 14-0-35-382/5-559/4 вказана постанова надіслана ОСОБА_1 та УДАІ ГУ МВС України у Львівській області.

Матеріали ВП №41961401, копії яких надані відповідачем і долучені до справи, містять рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (штрих кодовий ідентифікатор 04 3) 17.02.2014.

14.11.2022 відповідачем винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках в банківських установах України, яка супровідним листом від 14.11.2022 № 41961401/20.1/3 надіслана сторонам ВП №41961401.

Державним виконавцем 15.11.2022 за № 41961401/20.1/3 здійснено запит в порядку статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» до державних органів та направлено вимогу ОСОБА_1 як керівнику ПП «НІКСЕРВІС».

Постановою від 15.11.2022 державним виконавцем накладено арешт на корпоративні права боржника, який згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб. фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є засновником юридичних осіб:

-ПП «НІКСЕРВІС», розмір внеску боржника до статутного фонду 2 000 0000 грн;

- Фермерське господарство «БІЛЯ РАТИ», розмір внеску боржника до статутного фонду 0 грн;

- ТзОВ «ЗЕМЕЛЬНО-КОНСАЛТИНГОВИЙ ЦЕНТР», розмір внеску боржника до статутного фонду 3 935 000 грн;

- ПП «ІНВЕСТКОМ», розмір внеску боржника до статутного фонду 400 100 грн;

- Товарна біржа «ПЕРША ЗАХІДНА ТОВАРНО-ЗЕМЕЛЬНА БІРЖА», розмір внеску боржника до статутного фонду 25 000 грн.

Матеріали ВП №41961401 містять реєстри прийнятих банком платіжних інструкцій №41961401/20.1/3 (один від 16.11.2022 та два від 22.11.2022) з проханням надіслати платіжні вимоги на суму 23 168 813 грн 50 к. кожна в банк платника АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «УНІВЕРСАЛБАНК».

Відповідно до розпорядження №41961401 від 16.02.2023 та платіжних інструкцій від 16.02.2023 №284-286 грошові кошти в сумі 36,29 грн, що надійшли 05.12.2022 та 5895,61 грн, що надійшли 06.12.2022 на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №2/463/348/13, виданого 24.05.2013 Личаківським районним судом м. Львова, перераховано: 4203,54 грн на користь ПАТ «Марфін Банк» (ПАТ «МТБ БАНК»); 467,06 грн виконавчого збору та 1261,3 грн витрат виконавчого провадження.

Постановою ВП №41961401 від 16.02.2023 з боржника стягнуто витрати виконавчого провадження в сумі 1261,30 грн, копія якої супровідним листом від цього ж числа за №41961401/20.1/3 надіслана ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця від 21.02.2023 звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка супровідним листом від цього ж числа за № 41961401/20.1/3 надіслана для виконання ДП «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської станції Інституту картоплярства НААН України» та до відому сторонам виконавчого провадження.

На адресу відповідача 21.02.2023 надійшла заява № 00/446/-0/62 ПАТ «МТБ БАНК», який є правонаступником ПАТ «Марфін Банк», про закінчення виконавчого провадження №41961401 на підставі пункту 9 статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки 20.02.2023 від коштів, які надійшли від ВПВР ДДВС МЮ України у розмірі 4203,54 грн, стягнутих з поручителя ОСОБА_1 , повністю був погашений залишок заборгованості за кредитним договором №28800/OF від 24.05.2011 та судовий збір.

Постановами державного виконавця від 07.03.2023 закінчено виконавче провадження №41961401 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 2316736,19 грн.

Постановою державного виконавця від 07.03.2023 відкрито виконавче провадження №71220778 з примусового виконання постанови №41961401 від 07.03.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2316736,19 грн.

Позивач, вважаючи постанови старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України Григорян О.Г. від 07.03.2023: про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 2 316 736,19 грн у виконавчому провадженні № 41961401 з виконання виконавчого листа Личаківського районного суду м. Львова від 24.05.2013 у справі №2/463/348/13 та про відкриття виконавчого провадження № 71220778 з примусового виконання постанови про стягнення такого виконавчого збору протиправними, звернувся до суду з вимогою про їх скасування.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом фактичні обставини зумовлюють висновок суду про триваючу бездіяльність державного виконавця, який всупереч вимог статті 11 Закону № 606-XIV та статті 18 Закону №1404-VІІІ не виконав покладеного на нього обов`язку по вжиттю передбачених цими Законами заходів щодо примусового виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова у справі №2/463/348/13, а вчинені ним у ВП №41961401 виконавчі дії були неповними, неефективними та несвоєчасними, тому не можуть бути підставою для визначення виконавчого збору у розмірі 2 316 736,19 грн.

Суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20 травня 2021 року у справі №640/32814/20, дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, чинній до 28.08.2018, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до приписів статті 27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, в розумінні статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частини перша статті 27 Закону №1404-VIII).

Відповідно до частини другої цієї ж статті Закону №1404-VIII у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Частиною другої статті 27 Закону №1404-VIII в редакції станом на час виникнення спірних відносин, яка після 28 серпня 2018 року змін не зазнавала, закріплено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно частини 9 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставіпункту 17частини першої статті 39 цього Закону.

Згідно частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3 , 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання розпочинається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Проте, якщо під час виконавчого провадження буде встановлено, що рішення суду виконано до його відкриття, виконавче провадження закривається, а виконавчий збір не стягується.

Аналогічну за змістом правову позицію Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вже неодноразово висловлював у постановах 23.01.2019 у справі №703/1086/17, від 20.02.2019 у справі №712/5014/17, від 13.02.2019 у справі №295/13991/16-а.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

З урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Судом встановлено, що державним виконавцем в силу приписів статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору №41961401 від 07.03.2023 у розмірі 10 % від суми, що підлягає примусовому стягненню. Зі змісту постанови слідує, що в рамках виконання рішення суду виконавчий збір було стягнуто частково, а саме в сумі 467,06 грн та перераховано до Державного бюджету України. Залишок нестягнутого виконавчого збору становить 2316736,19 грн.

Оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 07.03.2023 ВП №71220778 винесена на підставі постанови про стягнення виконавчого збору №41961401 від 07.03.2023.

Судом першої інстанції визначено, що до даних правовідносин має застосовуватися стаття 27 Закону №1404 у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зокрема вважає, що розмір виконавчого збору обраховується як 10 % від фактично стягнутої суми.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду першої інстанції та зазначає, що частина друга статті 27 Закону №1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута за виконавчим документом, діяла до 28 серпня 2018 року, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині другій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Отже, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Аналогічна правова позиція була наведена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16 лютого 2023 року у справі №160/1389/22, в якій також зазначено, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Також, у Постанові від 31.03.2021 у справі №803/1541/16 Верховний Суд дійшов наступних висновків: у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності. Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що до 05 жовтня 2016 року правовідносини щодо здійснення виконавчих дій регулювались Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», а з 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Пунктом 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Зі змісту розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII слідує, що положення попереднього Закону № 606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону №606-XIV. Водночас кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.

Відтак, з огляду на те, що постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №41961401 (як окрема процесуальна дія) винесена державним виконавцем 07.03.2023, тобто в період дії Закону №1404-VІІІ, то приймаючи таку постанову, державний виконавець повинен був керуватися положеннями Закону № 1404-VІІІ (у редакції, чинній на дату винесення оскаржуваної постанови).

Таким чином, державний виконавець правомірно визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII та прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №41961401 від 07.03.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 2316736,19 грн.

Слід також зазначити, що відповідно до вимог статті 28 Закону № 606-XIV (в редакції, чинній станом на момент відкриття ВП № 41961401 від 08.02.2014), у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Тобто виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законому, у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Норми Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) також не встановлюють залежності між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження. Більше того, на це вказує і та обставина, що розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

З огляду на наведене, висновки суду першої інстанції про триваючу бездіяльність державного виконавця та вчинення державним виконавцем дій, які розцінені судом першої інстанції як неповні, неефективні та передчасні не ґрунтуються на нормах Закону.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає в підтвердження правомірності прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору обгрунтованими поклинання скаржника на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження №41961401 від 08.02.2014 позивачем не оскаржувалась та в семиденний строк з дати її отримання боржником не виконана. Належних доказів на підтверження доводів позивача про добровільне виконання постанови до відкриття виконавчого провадження №41961401 (до 08.02.2014) матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача про неналежне вручення йому постанови про відкриття виконавчого провадження №41961401 від 08.02.2014, оскільки за правилами, визначеними ст. 31 Закону №606-XIV, що підлягали застосуванню на час винесення цієї постанови, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Судом з наявних у матеріалах справи доказів встановлено виконання державним виконавцем обов`язку щодо надсилання за адресою боржника постанови про відкриття виконавчого провадження, невиконання якої у добровільному порядку зумовило стягнення виконавчого збору у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчого служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 242, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчого служби Міністерства юстиції України задовольнити, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року у справі №380/5266/23 скасувати.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчого служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 07.08.2023 згідно з ч.3 ст.321 Кодексу адміністративного судочинства України