Справа № 500/2642/23
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2642/23

14 серпня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради (надалі, відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення від 08.02.2023 за №103, прийняте Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради прийнято рішення від 08.02.2023 за №103 «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування» (надалі - рішення №103) яким вирішено: «постійно діючій робочій групі в 10-ти денний термін з дня прийняття рішення організувати та провести роботи з демонтажу огорожі, встановленої на землях комунальної власності по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 », яке позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню. На виконання вищевказаного рішення №103, постійно діючою робочою групою та представниками Управління муніципальної інспекції Тернопільської міської ради по вул. Андрія Малишка в м. Тернополі по ліву сторону будинку №22 в напрямку будинку №24 проведено демонтаж огорожі 02.03.2023. Вказав, що згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №196031655 від 13.01.2020 ОСОБА_1 належить житловий будинок, загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 01, який належить на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Шонь Ю.М. від 05.07.2019 за №1182. Позивач вважає, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Просить врахувати, що з 27.05.2021 громадянину не треба звертатися до органу місцевого самоврядування з проханням надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою, якщо особа вже користується відповідною земельною ділянкою територіальної громади та хоче приватизувати її. Також, вказав, що відповідачем у відповідності до вимог діючого законодавства, питання про відведення земельної ділянки ОСОБА_3 на пленарному засіданні міської ради не розглянуто та відповідно рішення по суті порушеного питання не прийнято, чим, на думку позивача, порушено вимоги ст. 118,122,123 ЗК України, п. 34 частини першої статті 26 Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР. Відповідач протиправно не прийнято рішення за заявою ОСОБА_1 від 21.09.2022, про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,0467 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером :08:011:0084, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Також, звернув увагу суду на тому, що в рішенні №103 від 08.02.2023 взагалі не стосується позивача а вказуються на порушення ОСОБА_2 - який не є власником будь-якого нерухомого майна по адресу АДРЕСА_1 . Також вважає, що встановлена позивачем огорожа знаходилась виключного на земельній ділянці площею 0,0467 га. кадастровий номер :08:011:0084, за адресою: АДРЕСА_2 , та не порушує буд-яких прав інших фізичних осіб чи інтересів територіальної громади м. Тернополя; в рішенні №103 від 08.02.2023 не вказано підстав та причин прийняття рішення про демонтаж огорожі.

Ухвалою суду від 05.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Заперечуючи проти позовним вимог, представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву вх.№8044/23 від 20.06.2023 та вх.№1712/22 від 08.08.2023, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю, зазначивши про те, що на адресу Тернопільської міської ради надійшли клопотання від ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , на ім`я заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Остапчук В.О., та Адмінкомісію при виконавчому комітеті Тернопільської міської ради, щодо зобов`язання ОСОБА_6 батька ОСОБА_1 вивезти автозапчастини, сміття та будматеріали із спільної прибудинкової території та демонтувати фундамент за адресою АДРЕСА_2 . Вказав, що після цього, відповідною робочою групою робочою групою прийнято рішення подати пропозицію відділу земельних ресурсів Тернопільської міської ради підготувати відповідне рішення на розгляд виконавчому комітету міської ради щодо демонтажу огорожі, яка встановлена на землях комунальної власності по АДРЕСА_1 . Звернув увагу суду на тому, що будь якого речового права на земельну ділянку на якій розташовано будинок позивача, наскладовано автозапчастини та встановлено огорожу останнім досі не оформлено. Також, просить врахувати, що на даний момент вищевказана технічна документація із землеустрою Тернопільською міською радою не затверджена, а земельна ділянка за к.н. :08:011:0084 в приватну власність не передавалась, тобто із комунальної власності не вибула і належить Тернопільській міській територіальній громаді, що у свою чергу свідчить про відсутність у позивача, або будь якої іншої особи підстав для розміщення на ній огорожі і як наслідок законність спірного рішення виконавчого комітету. На думку представника відповідача, аналіз норм чинного законодавства вказує на обов`язок отримання відповідного дозволу на влаштування блокуючих пристроїв, шлагбаумів, штучних перешкод, і відсутність можливості встановлювати їх за власним бажанням. Звернув увагу суду на тому, що у спірному випадку матеріалами справи, зокрема фотосвітлинами, підтверджено встановлення огорожі та складування автомобільних запчастин на земельній ділянці біля будинку позивача, що ним не заперечується. Разом з цим, вказав, що позивач після засідання Робочої групи, котре відбулось 12.01.2023 самостійно прибрав автозапчастини із вищевказаної земельної ділянки. Отже, вважає, враховуючи належність земельної ділянки, де була встановлена огорожа та наскладовано автозапчастини до комунальної власності, наявність з даного приводу скарг третіх осіб, можна дійти висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08.02.2023 №103 "Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування".

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги повністю, просить позов задовольнити повністю. Вказав, що на момент прийняття відповідачем у справі рішення №103 від 08.02.2023 - всі порушення, які були заявлені сусідами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були усунуті, про що проводилась перевірка відповідачем, а будь-яких інших звернень щодо демонтажу огорожі не було. Також, просить врахувати, що рішення №103 від 08.02.2023 взагалі не стосується позивача, а вказуються на порушення ОСОБА_2 , який не є власником будь-якого нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та не встановлював будь-якої огорожі. Також, вважає, що в рішенні №103 від 08.02.2023 не вказано підстав та причин прийняття рішення про демонтаж огорожі, так як в зверненнях сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стосувались виключно прибирання будівельних матеріалів сміття та автозапчастин ОСОБА_2 . Просить врахувати, що відповідачем прийнято рішення про демонтаж огорожі в АДРЕСА_1 - не повідомивши власника житлового будинку та інших власників житлового будинку - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і позивача, та демонтує огорожу без будь-яких правових підстав. Також, звернув увагу суду на тому, що відповідачем не вказано, які реально його права порушені позивачем, і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для нього це порушення, а також те, чи є метою прийняття спірного рішення відновлення прав відповідача, а також сусідів , для захисту (відновлення) дійсно порушених його прав і законних інтересів було прийнято спірне рішення.

Оскільки клопотань у розумінні ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, КАС України) до суду не надходило, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що на адресу Тернопільської міської ради надійшли клопотання від ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , щодо законності встановленої гр. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) огорожі на спільній прибудинковій території та складування автомобільних запчастин.

В подальшому, за результатом розгляду вказаних звернень, постійно діючою робочою групою, яка створена рішенням виконавчого комітету №1225 від 22.12.2021 "Про створення постійно діючої робочої групи", складено Акт від 12.01.2023 у пункті 1 якого зазначено: "житлові будинки АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та квартира АДРЕСА_7 - розташовані на земельній ділянці, яка є у спільному користуванні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; дана земельна ділянка знаходиться у комунальній власності та жодному із співкористувачів не передана; рішенням сесії Тернопільської міської ради №6/53/96 від 28.11.2014 гр. ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0100 га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою АДРЕСА_1 . Проте, гр. ОСОБА_2 не виконав вимоги п.2 даного рішення, та не подав на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки; зі слів гр. ОСОБА_5 справа щодо розподілу меж знаходиться у суді; згідно візуального обстеження, частину земельної ділянки, яка знаходиться у спільному користуванні, огороджено парканом, за огорожею наскладновано автомобільні запчастини; згідно ст.152 Земельного кодексу України - держава гарантує і забезпечує фізичним і юридичним особам рівні умови і способи захисту права власності і права користування на конкретні земельні ділянки. Власник земельної ділянки чи землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків".

За результатом голосування, робочою групою прийнято рішення подати пропозицію відділу земельних ресурсів Тернопільської міської ради підготувати відповідне рішення на розгляд виконавчому комітету міської ради щодо демонтажу огорожі, яка встановлена на землях комунальної власності по АДРЕСА_1 .

Після цього, 08.02.2023 відповідачем прийнято рішення №103 "Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування", яким вирішено постійно діючій робочій групі в 10-ти денний термін з дня прийняття рішення організувати та провести роботи з демонтажу огорожі, встановленої на землях комунальної власності по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 . Постійно діючій робочій групі повідомити ОСОБА_2 про можливість самостійного демонтажу огорожі, вказаної в п.1 даного рішення. Управлінню цифрової трансформації та комунікацій зі ЗМІ міської ради оприлюднити дане рішення в засобах масової інформації.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає, відповідно до приписів статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 Земельного кодексу України).

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (частина п`ята статті 116 Земельного кодексу України).

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що надання громадянам та юридичним особам земельних ділянок у власність чи користування належить до повноважень органів місцевого самоврядування, зокрема, у разі, якщо земельна ділянка перебуває у комунальній власності.

Так, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №310234993 від 20.09.2022 ОСОБА_1 належить житловий будинок, загальною площею 54.3 кв. м., житловою площею 28.7 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 .

Із матеріалів справи вбачається, що позивач замовив у ПП Фірма «Матек» технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

На підставі вищевказаної технічної документації із землеустрою сформовано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0.0467 га., присвоєно кадастровий номер :08:011:0084 та зареєстровано у Державному земельному кадастрі.

Проте, в ході розгляду даної справи судом встановлено, що на даний момент вищевказана технічна документація із землеустрою Тернопільською міською радою не затверджена, а земельна ділянка за к. н. :08:011:0084 в приватну власність не передавалась, та належить до комунальної власності міста.

Також з матеріалів справи слідує, що позивач 21.09.2022 звернувся до Тернопільської міської ради із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0467 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером :08:011:0084, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Станом на дату прийняття оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради "Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування" №103 від 08.02.2023, рішення про передачу позивачу безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,0467 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером :08:011:0084, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - відсутнє.

У позовній заяві позивач вказує на те, що вживає заходи щодо отримання безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0467 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером :08:011:0084, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому, вказує на імперативні приписи статті 120 Земельного кодексу України, стосовно того, що принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, а тому вважає, що дії щодо розміщення огорожі - є правомірними, а рішення про її демонтаж - незаконним.

Проте, суд не приймає до уваги такі доводи, так як 02.02.2021 прийнято Закон України №1174-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості" (далі Закон №1174-IХ).

Цим Законом внесені зміни, зокрема, до статті 120 Земельного Кодексу України якою визначено порядок та умови переходу права на земельну ділянку у разі набуття права власності, господарського відання, оперативного управління на об`єкт нерухомого майна (крім багатоквартирного будинку), об`єкт незавершеного будівництва, спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній.

Зокрема, зі змісту ст.120 Земельного кодексу України вбачається, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом.

Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт.

Відтак, суд вважає, що норма статті 120 Земельного кодексу України, закріплює як загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди) так і випадки, коли він не застосовується, зокрема, щодо набутого на праві власті об`єкту нерухомого майна розміщеного на земельній ділянці державної, комунальної власності.

Поряд з цим, за змістом пунктом 7 статті 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР, (далі - Закон №280/97-ВР, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) до відання виконавчих органів міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

У відповідності до ст. 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" від 06.09.2005 №2807-IV (надалі - Закон №2807-IV), до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: 1) території загального користування: а) парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; б) пам`ятки культурної та історичної спадщини; в) майдани, площі, бульвари, проспекти; г) вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; ґ) пляжі; д) кладовища; е) інші території загального користування; 2) прибудинкові території; 3) території будівель та споруд інженерного захисту територій; 4) території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

До об`єктів благоустрою можуть належати також інші території в межах населеного пункту.

Режим використання об`єктів благоустрою визначено статтею 14 Закону №2807-IV, яка передбачає, що такі об`єкти використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 21 Закону №2807-IV елементами (частинами) об`єктів благоустрою є, серед іншого, малі архітектурні форми, до яких належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до вказаного Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.

При цьому, вирішуючи даний спір по суті, судом не здобуто, та учасниками справи суду не подано доказів наявності відповідного рішення, прийнятого власником земельної ділянки для розміщення металевої огорожі за адресою АДРЕСА_1 поруч з будинком, яка була встановлена на землях комунальної власності.

Також, зі змісту статті 40 Закону №2807-IV вбачається, що міські ради та їх виконавчі органи здійснюють у сфері благоустрою населених пунктів самоврядний контроль, який здійснюється шляхом: 1) проведення перевірок території; 2) розгляду звернень підприємств, установ, організацій та громадян; 3) участі в обговоренні проектів благоустрою територій населених пунктів, іншої технічної документації з питань благоустрою і внесення відповідних пропозицій на розгляд органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій; 4) подання позовів до суду про відшкодування шкоди, завданої об`єктам благоустрою внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою населених пунктів, Правил благоустрою території населеного пункту.

Згідно частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Наведене дає підстави вважати, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований будинок позивача, не є його власністю та не може вважатися спільним майном власників будинків АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та квартири АДРЕСА_8 за вказаною адресою, оскільки належить на праві комунальної власності Тернопільській міській територіальній громаді.

Крім цього, суд звертає увагу, що за змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25.11.1997 №6-зп Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 по справі №800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічний висновок, сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Суд звертає увагу, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи-позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 по справі №826/4406/16, від 15.08.2019 по справі №1340/4630/18, від 23.12.2019 по справі №712/3842/17, від 27.02.2020 по справі №500/477/15-а, від 18.05.2022 по справі №826/15510/16.

У спірному випадку у позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач - чи інший підрозділ - орган місцевого самоврядування Тернопільської міської ради не проводив ніяких перевірок по місцю проживання ОСОБА_1 та знаходження житлового будинку, по адресу АДРЕСА_2 чи будинку, АДРЕСА_1 та не повідомляв позивача, про будь-які порушення виявлені по вищевказаній адресі.

Поряд з цим, позивач вказує про те, що рішення №103 від 08.02.2023 взагалі не стосується позивача та вказується на порушення ОСОБА_2 - який, як зазначає позивач, не є власником будь-якого нерухомого майна по адресу АДРЕСА_1 .

Суд вважає, що оскаржуване у даній справі рішення прийнято на виконання функцій самоврядного контролю відповідача, є актом індивідуальної дії, у розумінні ст.4 КАС України, дія якого вичерпується проведенням постійно діючою комісією робіт з демонтажу огорожі, встановленої на землях комунальної власності по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 , та, на думку суду, стосується прав та обов`язків ОСОБА_2 .

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, довів правомірність свого рішення. Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивачі суду не надали.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, а тому, позовні вимоги не підлягають до задоволення повністю.

Судові витрати при цьому, у відповідності до ст. 139 КАС України, не розподіляються.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено та підписано 14 серпня 2023 року.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_9 РНОКПП НОМЕР_1 );

Виконавчий комітет Тернопільської міської ради (місцезнаходження: вул. Листопадова 5, м. Тернопіль,46001 ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.