Справа № 600/3043/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/3043/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 31 прикордонного загону імені генерала-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 29.01.2023 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (номер закордонного паспорту НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), яке прийняте помічником начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » начальником кінологічного відділу капітаном ОСОБА_2 .

В обґрунтування заявлених вимог вказано, що оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України у зв`язку із відсутністю у нього права на перетинання Державного кордону під час воєнного стану. Позивач вважає вказане рішення незаконним, оскільки він має право перетнути Державний кордон під час воєнного стану як особа, яка не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на тій підставі, що він самостійно виховує дитину до 18 років. Позивач зазначає, що при перетині державного кордону на підтвердження того, що він самостійно виховує дитину віком до 18 років, ним були надані: паспорт громадянина України, паспорт для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, свідоцтво про народження дитини, паспорт дитини; рішення суду про розірвання шлюбу та ухвалу про виправлення описки в судовому рішенні. Посилаючись на лист Адміністрації Державної прикордонної служби України №23-6855/0/6-22-Вих від 17.03.2022 року, позивач вважає, що ним надано достатній перелік документів на підтвердження того факту, що він самостійно виховує дитину. Водночас відповідачем в оскаржуваному рішенні не вказано конкретного переліку документів, які підлягали поданню ним для підтвердження підстави для виїзду за кордоном та не зазначено зауважень до представлених документів, а відтак оскаржуване рішення протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 16 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, вирішено розглядати справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

У поданому до суду відзиві відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на законність оскаржуваного рішення та безпідставність заявлених позовних вимог. Відповідачем зазначено, що під час перетину державного кордону позивачем подані ним документи беззаперечно не підтверджують того, що заявник самостійно виховує неповнолітню дитину. В матеріалах справи містяться докази, що у неповнолітнього сина позивача є як батько, так і мати, яка не позбавлена батьківських прав. Окремо наголошено на тому, що позивач в своїй позовній заяві неправдиво зазначає, що ним 29 січня 2023 року під час спроби перетину державного кордону було надано і ухвалу суду від 31 березня 2023 року.

Позивач правом подати відповідь на відзив не скористався.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні за їх участю, суд вважає за можливе розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі її обставини, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_3 .

Також позивач має паспорт громадянина України для виїзду за кордон номер НОМЕР_1 від 10.05.2018 року.

Згідно Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_4 від 13.09.2011 року, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якого є ОСОБА_4 .

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.11.2022 року, яке набрало законної сили 19.12.2022 року, у справі №725/4963/22 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задоволено. Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який зареєстрований 08 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про складений відповідний актовий запис №906, - розірвано. Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31.03.2023 року виправлено допущену описку та вирішено вважати вірним абзац 2 резолютивної частини рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.11.2022 року «Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який буде самостійно його виховувати та утримувати».

Сторонами даної справи визнається, що 29.01.2023 року ОСОБА_1 прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Порубне авто» з метою здійснити перетин державного кордону на виїзд з України. Під час здійснення прикордонного контролю ОСОБА_1 надано: паспорт громадянина України, паспорт для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, свідоцтво про народження дитини, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.11.2022 року.

Водночас, як стверджує позивач у позовній заяві, ним також було надано і ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31.03.2023 року про виправлення описки в судовому рішенні.

Рішенням про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, від 29.01.2023 року, виданого помічником начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » начальником кінологічного відділення капітаном ОСОБА_5 , ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання Державного кордону під час воєнного стану.

Не погоджуючись із указаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже, конституційне право особи вільно залишати територію України може бути обмежене законом, при цьому відповідний державний орган повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року №1710-VI (в редакції на час виникнення спірних відносин) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, у ньому міститься посилання саме на частину першу статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль», водночас зазначено, що причиною відмови у перетинанні позивачем державного кордону на виїзд з України є відсутність у позивача права на перетинання Державного кордону під час воєнного стану з посиланням, зокрема, на постанову Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону України».

У зв`язку з цим варто зазначити наступне.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, Указом Президента України від 14.03.2022 року за №133/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», внесено часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 воєнний стан в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб (тобто до 25 травня).

Відповідно до Указу Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX продовжується строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Так, згідно статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (далі Закон №389-VIII у редакції на час виникнення спірних відносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Згідно пункту 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року №1455 (у редакції на час виникнення спірних відносин), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Так, статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Відповідно до вимог статті 3 вказаного Закону №3857-XII Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 року №57.

Так, згідно пункту 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (тут і далі - Правила №57 у редакції, на час виникнення спірних відносин) ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Пунктом 2 Правил №57 передбачено, зокрема, те, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Згідно пункту 2-6 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:

заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії);

жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років;

жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років;

жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину, хвору на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

жінки та чоловіки, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;

усиновителі, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, на утриманні яких перебувають діти-сироти або діти, позбавлені батьківського піклування, віком до 18 років;

зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду;

які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

опікуни особи з інвалідністю, визнаної судом недієздатною; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю I групи; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

жінки та чоловіки, які мають неповнолітню дитину (дітей) і чоловіка (дружину), який (яка) проходить військову службу за одним із видів військової служби, визначених частиною шостою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

працівники органів військового управління (органів управління), військових частин (підрозділів), підприємств, установ та організацій Міністерства оборони України, Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Національної поліції України, Бюро економічної безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Державної виконавчої служби України, Управління державної охорони України;

інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Наведене дає підстави для висновку про те, що станом на час виникнення спірних у цій справі відносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишання території України обмежувалось законодавством. Водночас законом передбачена і відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, яка надається військовозобов`язаним. Зокрема, така надається жінкам та чоловікам, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Відтак, обмеження щодо заборони виїзду за межі України на період дії правового режиму воєнного стану не застосовуються до чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. При цьому така особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, факт самостійного виховання дитини віком до 18 років. Утім, Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не встановлює переліку документів, якими можна було б підтвердити факт самостійного виховання чоловіком дитини віком до 18 років. Тому, на переконання суду, документи, які мають надаватись на підтвердження зазначеної обставини, залежать від конкретної ситуації.

Позивач, посилаючись на лист Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.03.2022 р. №23-6855/0/6-22-Вих органам Держприкордонслужби (згідно з розрахунком розсилки) «Щодо порядку організації виїзду за кордон на період дії правового режиму воєнного стану», зазначає, що рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 16.11.2022 року, яким шлюб з ОСОБА_4 розірвано та місце проживання їх малолітнього сина визначено з батьком, та ухвала Першотравневого районного суду міста Чернівці від 31.03.2023 року про виправлення описки були достатніми документами на підтвердження того факту, що він самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Так, у пункті 3 названого листа було зазначено, що обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років не застосовуються до осіб, зокрема, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтво про народження дитини (дітей)+свідоцтво про смерть матері дитини/рішення суду про позбавлення матері батьківських прав/визнання безвісти відсутньою/рішення суду про розлучення з визначення місця проживання з батьком.

Між тим, вказані доводи позову суд оцінює критично та звертає увагу, на те, що листом Адміністрації Державної прикордонної служби №23-31046/06-22 від 30.09.2022 року визначено не застосовувати, зокрема, і розпорядження Адміністрації Держприкордонслужби, викладені у листі від 17.03.2022 р. №23-6855/0/6-22-Вих.

Отже, станом на дату спроби перетину Державного кордону позивачем розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби від 17.03.2022 року №23-6855/0/6-22-Вих, на яке посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, не застосовувалося. Тому подане позивачем рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.11.2022 року про розірвання шлюбу з визначенням місця проживання дитини з батьком станом на 29.01.2023 року не було достатнім доказом того, що позивач має право на перетин Державного кордону в умовах воєнного стану як особа, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Щодо доводів позивача про те, що відповідачем безпідставно не було враховано ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31.03.2023 року про виправлення описки в абзаці 2 резолютивної частини рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 16.11.2022 року із уточненням «який буде самостійно його виховувати та утримувати», яку, згідно тверджень у позові, було подано при проходженні паспортного контролю, то такі суд відхиляє, оскільки вбачається, що вказана ухвала суду була винесена вже після спроби позивачем перетнути Державний кордон та, відповідно, після винесення оскаржуваного рішення від 29.01.2023 року, а тому в апріорі не могла бути предметом розгляду відповідачем.

Крім цього, надаючи оцінку доводам позову та документам, які, на думку позивача, підтверджують факт самостійного виховання ним малолітнього сина, суд зазначає наступне.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» конкретизує, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Однією з загальних засад регулювання сімейних відносин є рівність прав та обов`язків жінки і чоловіка (частина шоста статті 7 Сімейного кодексу України).

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Суд зауважує, що визначення місця проживання малолітнього сина з батьком не є безумовним доказом того, що позивач як батько самостійно виховує свою неповнолітню дитину.

Докази того, що колишня дружина позивача з ним не проживає та не бере участі у вихованні дитини відсутні, таких ні відповідачу, ні суду надано не було.

Суд наголошує, що статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 березня 2021 року по справі № 627/642/18 зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Однак позивачем не надано доказів, що мати малолітнього сина ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, негативно впливає на дитину, не піклується про неї тощо. Відповідно, і рішення про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутнє.

Враховуючи в тому числі і указане вище, суд погоджується із позицією відповідача про недоведеність позивачем станом на час виникнення спірних відносин факту самостійного виховання ним дитини віком до 18 років, що давало би йому право в період дії правового режиму воєнного стану виїхати за межі України.

Крім цього, вирішуючи спір, суд звертає увагу на те, що позивачем не було надано відповідачу і документу уповноваженого органу (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), який би підтверджував надання йому відстрочки від призову під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як батьку, що самостійно виховує дитину віком до 18 років. Не надано такого і до позовної заяви.

Отже, на переконання суду, у спірних відносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Водночас суд зазначає, що у разі незмінності в період дії правового режиму воєнного стану в Україні законодавства, яке регулює спірні відносини, та за наявності у позивача достатніх документів, які б беззаперечно підтверджували те, що він самостійно виховує дитину віком до 18 років, позивач не позбавлений можливості реалізувати своє право виїзду за межі України.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач довів законність оскаржуваного рішення. Натомість доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 16 серпня 2023 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_3 прикордонний загін імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби України (вул. Герцена, 2-А, м. Чернівці, ).

Суддя О.П. Лелюк