Справа № 200/55/23
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2023 року Справа№200/55/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Арестової Л. В., за участю секретаря судового засідання - Лисинської А. О.,

представника позивача - Зудінова О. О.,

представника відповідача - Шевченка О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду в режимі відеоконференцзв`язку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (місцезнаходження: пр-т. Перемоги, буд. 14, м. Київ, 01135; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

09.01.2023 ОСОБА_1 , позивач, звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України про:

- визнання протиправною бездіяльність Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України;

- зобов`язання Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та прийняти за результатами розгляду рішення з урахуванням висновків суду у цій справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10.01.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

10.01.2023 позивач, з метою виконання вимог ухвали суду від 10.01.2023, надав до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 12.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи.

30.01.2023 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву.

30.01.2023 позивач надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Разом із цим, заявив клопотання про стягнення з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 26073,60 грн.

02.02.2023 відповідач надав до суду заперечення по справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03.02.2023 вирішено подальший розгляд адміністративної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

18.04.2023 представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19.04.2023 відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19.04.2023 витребувано у відповідача встановлені судом докази по справі. Продовжено строк розгляду справи на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на запобігання поширення коронавірусної хвороби.

20.04.2023 позивач надав до суду докази по справі.

26.04.2023 відповідач надав до суду письмові пояснення та витребувані судом докази по справі.

Судом призначено підготовче судове засідання у справі на 11.05.2023.

03.05.2023 представник позивача надав до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

04.05.2023 представник відповідача надав до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалами суду від 08.05.2023 задоволені клопотання представників сторін про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

10.05.2023 представник позивача надав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи наданих письмових доказів.

У підготовчому судовому засіданні 11.05.2023 протокольною ухвалою до матеріалів справи долучено письмові докази, надані представником позивача 10.05.2023.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11.05.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

18.05.2023 представник відповідача надав до суду заперечення на клопотання про долучення доказів у справі.

22.05.2023 представник позивача надав до суду пояснення щодо заперечення відповідача на клопотання про долучення доказів у справі.

Судом призначено судове засідання у справі на 15.06.2023.

05.06.2023 представник позивача надав до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

06.06.2023 представник позивача надав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

06.06.2023 представник відповідача надав до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалами суду від 12.06.2023 задоволені клопотання представників сторін про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

12.06.2023 у судовому засіданні оголошено перерву.

21.06.2023 представник відповідача надав до суду додаткові пояснення у справі.

28.06.2023 представник позивача надав до суду додаткові пояснення у справі, та не заперечував проти подальшого розгляду справи у письмовому провадженні.

Судом призначено судове засідання у справі на 11.08.2023.

29.06.2023 представники сторін надали до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

06.07.2023 представник позивача надав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

18.07.2023 представник відповідача надав до суду додаткові пояснення у справі, та заперечував проти подальшого розгляду справи у письмовому провадженні.

24.07.2023 представник відповідача надав до суду додаткові пояснення у справі.

Ухвалами суду від 01.08.2023 задоволені клопотання представників сторін про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

11.08.2023 представник позивача приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

11.08.2023 представник відповідача приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Судом закінчено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в судовому засіданні 11.08.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Разом із цим, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який діє і по теперішній час.

02.03.2022 опублікованими Радою суддів України 02.03.2022 Рекомендаціями щодо роботи судів в умовах воєнного стану року, судам України рекомендовано за можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через залучення до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя.

Відповідно до наказу голови Донецького окружного адміністративного суду від 26.02.2022 №14/І-г «Про запровадження особливого режиму роботи Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи» запроваджено особливий режим роботи для суддів Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи з 26.02.2022 до закінчення воєнного стану, і до дня відновлення роботи суду у звичайному режимі.

В свою чергу, суд повідомляє, що розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про проведення обов`язкової евакуації населення Донецької області» від 02.08.2022 №679-р організовано проведення обов`язкової евакуації населення Донецької області.

Донецький окружний адміністративний суд продовжує свою роботу у дистанційному режимі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом Міністерства інфраструктури України від 04.10.2021 №648-к позивача звільнено із займаної посади 04.10.2021 відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №640/31309/21, наказ відповідача від 04.10.2021 №648-к визнано протиправним та скасовано, а позивача поновлено на роботі з 05.10.2021. Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2022 у справі №640/31309/21 допущено негайне виконання рішення суду від 28.09.2022 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю або на іншій рівнозначній посаді з 05.10.2021. Проте, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2022 у справі №640/31309/21 Міністерством інфраструктури України не виконано негайно ні після проголошення такого рішення, ні після проголошення додаткового рішення від 10.11.2022 у справі №640/31309/21, ні після отримання копії додаткового рішення від 10.11.2022 у справі № 640/31309/21. У зв`язку із цим, позивач направила на адресу Міністерства інфраструктури України підписну кваліфікованим цифровим підписом заяву від 01.12.2022, в якій з посиланням на порушення Міністерством інфраструктури України, зокрема частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України, просила в день отримання цієї заяви звільнити її з посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України з виплатою відповідної вихідної допомоги.

Листом від 09.12.2022 № 4041/10/ЗВГ-22 відповідач у відповідь на заяву позивача від 01.12.2022 повідомив, що відповідно до наказу Національного агентства України з питань державної служби від 22.03.2016 № 64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за № 567/28697, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади тощо оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати. У зв`язку з отриманням зазначеного листа позивач направила на адресу відповідача підписану кваліфікованим цифровим підписом заяву від 09.12.2022, в який повідомила, що заява про звільнення від 01.12.2022 оформлена нею власноруч в електронній формі та підписана кваліфікованим електронним підписом.

У відповідь на заяву позивача від 09.12.2022 відповідач листом від 15.12.2022 №8887/10/10-22 знов повідомив позивача про те, що відповідно до Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби від 22.03.2016 №64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за №567/28697, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади тощо, оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати. Рішення по суті порушеного позивачем в заяві від 01.12.2022 питання відповідачем станом на день звернення з даним позовом не прийнято.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо прийняття рішення за її заявою від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України протиправною. Позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, у встановлений в ухвалі строк, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що враховуючи конституційний обов`язок відповідача діяти у порядку та спосіб, встановлених актами законодавства, зокрема, Управління кадрової роботи Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, у своїй діяльності та при виконанні покладених на нього функцій зокрема керується нормами нормативно-правового акту Національного агентства України з питань державної служби - наказу від 22.03.2016 №64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за № 567/28697, відповідно до якого заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади тощо оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати. Тому, ураховуючи вимоги чинного законодавства, відповідач вважає, що заява позивача про звільнення мала бути написана власноруч і підписана ОСОБА_1 , водночас, подана заява позивача була у друкованому вигляді і підписана шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису.

Крім того, відповідач зазначає, що у порядку, встановленому нормами чинного законодавства, ним добровільно було виконало рішення суду у справі №640/31309/21 в частині, допущеній до негайного виконання, з урахування додаткового рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2022 у справі №640/31309/21, отриманого відповідачем 14.11.2022.

Отже, відповідач вважає, що діяв правомірно та з дориманням вимог наказу Національного агентства України з питань державної служби від 22.03.2016 №64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за № 567/28697. Просив у задовленні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій заперечував проти доводів відповідача та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та поясненнях. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 .

Позивачу присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2021 №317-к «Про призначення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління внутрішнього аудиту, як таку, що визначена переможцем конкурсу.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 04.10.2021 № 648-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , начальника Управління внутрішнього аудиту, із займаної посади з 04.10.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2022 у справі №640/31309/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України №648-к від 04.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю або на іншій рівнозначній посаді з 05.10.2021.

Стягнуто з Міністерства інфраструктури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1451915,64 грн. 64 копійки.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Міністерства інфраструктури України заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2022 у справі №640/31309/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії вирішено:

Допустити до негайного виконання рішення суду від 28.09.2022 в частині стягнення з Міністерства інфраструктури України заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 103708,23 грн (сто три тисячі сімсот вісім) грн. 23 коп.

Допустити до негайного виконання рішення суду від 28.09.2022 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю або на іншій рівнозначній посаді з 05.10.2021.

Стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства інфраструктури України на користь ОСОБА_1 у розмірі 25 000,00 грн.

04.11.2022 представника позивача звернився до Міністерства інфраструктури України із заявою, підписаною кваліфікаційним електронним підписом ОСОБА_2 , в якій просив відповідача добровільно виконати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2022 у справі №640/31309/21 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю або на іншій рівнозначній посаді з 05.10.2021.

Відповідно до наказа Міністерства інфраструктури України від 25.11.2022 №107-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту з 05.10.2021. Підстава: рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2022 у справі №640/31309/21 та додаткове рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2022 у справі №640/31309/21.

25.11.2022 Міністерство інфраструктури України направило позивачу лист вих.№6046/10/14-22 в якому, зокрема, просило позивача прибути до Управління кадрової роботи Міністерства інфраструктури України для оформлення поновлення на роботі.

27.11.2022 позивач звернулась до Міністерства інфраструктури України із заявою, відповідно до якої, зокрема, просила надіслати копію наказа про поновлення її на роботі засобами електронної пошти на адресу: . Виплатити належні їй кошти відповідно до рішення суду.

30.11.2022 відповідач листом вих.№3965/10/ЗВГ-22 повідомив позивача, зокрема, що її поновлено на роботі з 05.10.2021 відповідно до наказа Міністерства інфраструктури України від 25.11.2022 №107-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », а також про необхідності з`явитися до Управління кадрової роботи Міністерства інфраструктури України для ознайомлення з відповідним наказом, внесення запису до трудової книжки та приступити до виконання службових обов`язків.

01.12.2022 позивач направила до Міністерством інфраструктури України заяву, підписану кваліфікаційним електронним підписом ОСОБА_1 , в якій зазначила, що у зв`язку з невиконанням Міністерством інфраструктури України у відношенні неї законодавства про працю, зокрема, приписів частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2, частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України, просила в день отримання цієї заяви звільнити її з посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України з виплатою відповідної вихідної допомоги.

08.12.2022 Міністерством інфраструктури України листом вих.№8640/15/10-22 розглянуло заяву представника позивача від 04.11.2022 вих.№09/21ПОМЗ-3 (вх. від 07.11.2022 №38664/0/7-22) щодо виконання судового рішення та повідомило про добровільне виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва. Відповідно жо пункту 2 резолютивної частини додаткового рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2022 у справі №640/31309/21 ОСОБА_1 поновлено на роботі з 05.10.2021.

09.12.2022 відповідач листом вих.№4041/10/ЗВГ-22 повідомив позивача, що відповідно до наказу Національного агентства України з питань державної служби від 22.03.2016 №64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за №567/28697, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади тощо оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати. Наказом Міністерства інфраструктури України від 25.11.2022 № 107-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » позивач поновлена на роботі з 05.10.2021, та просив надати пояснення до 10.12.2022 щодо причин відсутності позивача на робочому місці.

09.12.2022 позивач направила відповідачу заяву, підписану кваліфікованим цифровим підписом, в який повідомила, зокрема, що заява про звільнення від 01.12.2022 оформлена нею власноруч в електронній формі та підписана кваліфікованим електронним підписом, та просила невідкладно повідомити про рішення, прийняте за результатом розгляду її заяви від 01.12.2022.

15.12.2022 відповідач листом вих.№8887/10/10-22 повідомив позивача про те, що відповідно до Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби від 22.03.2016 №64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за №567/28697, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади тощо, оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати.

Листом Державної казначейської служби України від 02.01.2023 №12-06-06-/43 відповідача повідомлено про безспірне списання коштів з рахунку боржника, що відповідно до пункту 34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, на виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2022 по справі №640/31309/21, 28.12.2022 проведено списання коштів з рахунка, що належить Міністерству інфраструктури України, на загальну суму 103708,23 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2023 у справі №640/31309/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії замінено відповідача у справі - Міністерство інфраструктури України на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.

Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2022 скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України №648-к від 04.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту з 05.10.2021.

Стягнуто з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.10.2021 по 09.02.2023 у розмірі 1999264 (один мільйон дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч двісті шістдесят чотири) грн. 79 коп.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 103708 (сто три тисячі сімсот вісім) грн. 23 коп., допущено до негайного виконання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2023 у справі №640/31309/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України задоволено частково.

Додаткове рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2022 в частині допущення до негайного виконання рішення суду від 28.09.2022 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю або на іншій рівнозначній посаду та щодо стягнення з Міністерства інфраструктури України заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць скасовано.

В іншій частині додаткове рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2022 залишено без змін.

Судом встановлено, що 10.02.2023 позивач направила відповідачу засобами електронного зв`язку заяву підписану кваліфікованим цифровим підписом та заяву підписану власноруч, що не заперечується відповідачем, в яких просила відповідача, зокрема:

- звільнити її з посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України з виплатою відповідної вихідної допомоги;

- надати їй відпустку без збереження заробітної плати тривалістю до звільнення з посади.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 13.02.2023 №5-к «Про надання відпустки ОСОБА_1 » надати ОСОБА_1 , начальнику Управління внутрішнього аудиту, відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів з 13.02.2023 по 13.05.2023, як такій що виїхала за межі території України у період дії воєнного стану.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 10.05.2023 №502-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , начальника Управління внутрішнього аудиту, із займаної посади 15.05.2023 за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України. Управлінню бухгалтерського обліку та звітності здійснити розрахунки та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, грошову компенсацію за 19 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.05.2021 по 26.05.2022, за 21 календарній день невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.05.2022 по 15.05.2023, за 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 28 років та за 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 29 років.

Підстава: заява ОСОБА_1 , стаття 44 Кодексу законів про працю України, стаття 24 Закону України «Про відпустки», стаття 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Закон України «Про затвердження Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Крім того, суд не приймає до уваги надані представником 10.05.2023 письмові докази, оскільки вони містять в собі персональні дані відносно особи, яка не є учасником цієї справи, та використання яких без згоди такої особи, може розцінюватись як порушення законодавства про захист персональних даних.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо не розгляду заяви від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керувався наступним.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2022 у справі №640/31309/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, судом встановлено, що станом на 02.09.2021, у Міністерстві інфраструктури Україні список вакантних посад складав 145 позицій, з яких 10 - начальники управлінь, серед яких Управління внутрішнього аудиту та контролю.

Зазначено, що конкурс на заняття згаданої посади відповідачем оголошено лише 15.09.2021 наказом №489, тобто після повідомлення ОСОБА_1 про звільнення та надання їй пропозиції щодо вакантної посади.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем не доведено обставин, за яких ОСОБА_1 не запропоновано рівнозначну посаду, що дозволило б скористатись винятком, передбаченим частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу».

Резюмуючи викладене, з урахуванням фактичної відсутності передумов для звільнення позивача, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», зважаючи на порушення переважного права на залишення на роботі, без належного виконання вимог частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось без належних на те підстав.

Разом із цим, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2023 у справі №640/31309/21, суд апеляційної інстанції зазначив, що виходячи із дослівного тлумачення наведеної правової норми при звільненні державного службовця з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення зобов`язаний запропонувати рівнозначну посаду державної служби. Нижча посада державної служби може бути запропонована лише як виняток із цього правила.

Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що у порушення наведених законодавчих приписів при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було дотримано вказаної процедури припинення державної служби.

Так, не дивлячись на те, що на момент звільнення посада начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю була вакантна в Міністерства інфраструктури України, ця посада, як рівнозначна, не була запропонована позивачеві. Натомість, відповідач відразу запропоновував нижчу посаду державної служби.

Посилання відповідача на те, що посадові обов`язки начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю є більш ширшими ніж посадові обов`язки начальника Управління внутрішнього аудиту обгрунтовано не взято судом до уваги.

Оскільки в Міністерства інфраструктури України фактично відбулася зміна структури, то цілком логічно, що посадові обов`язки начальника навоствореного управління можуть мати відмінності від посадових обов`язків начальника попереднього структурного підрозділу.

Разом з тим, Закон України «Про державну службу» містить вимогу щодо пропозиції державному службовцю іншої рівнозначної посади, а не рівнозначної посади з таким самим об`ємом посадових обов`язків.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали справи не свідчать про те, що посадові обов`язки начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю є настільки відмінними від обов`язків начальника Управління внутрішнього аудиту, що ОСОБА_1 не змогла б їх виконувати в силу своєї кваліфікації.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду попередньої інстанції про протиправність наказу №648-к від 04.10.2021.

Згідно із частинами першою, третьою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, під час вирішення даного спору пріоритетними є норми спеціального закону, яким є Закон України «Про державну службу», а дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. У зв`язку з цим, підстави припинення служби діляться на загальні, передбачені Кодексом законів про працю України, та спеціальні, передбачені відповідними спеціальними законами України.

Спеціальні підстави припинення державної служби містяться у статті 83 Закону України «Про державну службу», яка передбачає, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";

9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

До загальних підстав звільнення державних службовців належать підстави, передбачені статтями 36, 38-41, 45 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин). Зокрема, частиною першою статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно із частинами першо-третьою статтею 86 Закону «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Таким чином, частина третя статті 86 Закону «Про державну службу України» має відсильний характер та повинна застосовуватись разом з відповідною статтею КЗпП.

Частиною третью статті 38 КЗпП України працівнику надано право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин, які зазначені в частині першій статті 38 КЗпП України. Тобто перелік таких причин не є вичерпним.

Таким чином, і норми Закону України «Про державну службу», і КЗпП України надають працівнику право на звільнення за власним бажанням з письмовим попередженням не пізніш як за два тижня до дня звільнення. Також і норми Закону України «Про державну службу», і КЗпП України в окремих випадках зобовязують роботодавця звільнити особу в строк, визначений в поданій ним заяві. Частина третя статті 86 Закону України «Про державну службу» конкретизує, що такі випадки передбачені в законодавстві про працю, а в частині третьої статті 38 КЗпП України визначений один з таких випадків невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Враховуючи встаеновлені судом обставини цієї справи, суд зазначає, що частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

За правилами встановленими статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною другою статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 371 КАС передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, вступна та резолютивна частини рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2022 у справі №640/31309/21 були проголошені у присутності представника відповідача - Шевченка О. В.

Положеннями статті 235 КЗпП України законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.12.2018 у справі №465/4679/16 (провадження №61-29024св18), від 26.02.2020 у справі №702/725/17 (провадження №61-12857св18) від 17.06.2020 у справі №521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Як встановлено судом вище та не заперечується відповідачем, відповідно до наказа Міністерства інфраструктури України від 25.11.2022 №107-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » позивача було поновлено на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту з 05.10.2021 на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2022 у справі №640/31309/21 та додаткового рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2022 у справі №640/31309/21 25.11.2022, про що відповідач повідомив позивача листом від 25.11.2022 вих.№6046/10/14-22.

Разом із цим, Верховний Суд зазначає, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або преведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Отже, судом встановлено, що відповідачем, у порушення вимог частини восьмої статті 235 КЗпП України, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2022 у справі №640/31309/21 відповідачем поновлено позивача на посаді начальника Управління внутрішнього аудиту з 05.10.2021 лише 25.11.2022.

Суд наголошує, що обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частини третьої статті 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Водночас, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №754/1936/16-ц (провадження №61-28466св18).

При цьому, положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення.

Як встановлено судом вище, 01.12.2022 позивач направила до Міністерством інфраструктури України заяву, підписану кваліфікаційним електронним підписом ОСОБА_1 , в якій зазначила, що у зв`язку з невиконанням Міністерством інфраструктури України у відношенні неї законодавства про працю, зокрема, приписів частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2, частини восьмої статті 235 Кодексу законів про працю України, просила в день отримання цієї заяви звільнити її з посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України з виплатою відповідної вихідної допомоги.

Судом встановлено, що зазначена заява позивача про звільнення її з посади за власним бажанням залишена відповідачем без виконання на підставі того, що відповідно до наказу Національного агентства України з питань державної служби від 22.03.2016 №64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за №567/28697, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади тощо, оформляються власноруч і підписуються із зазначенням дати.

У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який діє і по теперішній час.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-IX (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно із статтею першою зазначеного Закону у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).

Отже, під час дії в Україні воєнного стану, чинне законодавства України продовжує функціонувати та регулювати трудові відносини, окрім окремих змін. Працівник може розірвати трудовий договір за власною ініціативою без двотижневого строку попередження у зв`язку із веденням бойових дій у районі, в якому розташоване підприємство, установа, організація, та загрозою для його життя і здоров`я.

Крім того, суд констатує, що Національне агенство України з питань державної служби надало роз`яснення від 16.03.2022 «Щодо можливості і правильності оформлення та надсилання кадрових документів (заяв про надання відпусток, переведення, звільнення тощо) в електронному вигляді або різними засобами телекомунікаційного зв`язку» в якому зазначило наступне.

Зрозуміло, що сьогоднішні умови в більшості випадків не дають можливість працівникам подавати необхідні заяви в паперовому вигляді із власноручними підписами, як ми це робимо зазвичай.

Звернуло увагу, що оскільки законодавство не містить визначених форм та обсягів таких заяв, вони можуть бути складені в будь-якій формі, проте мають містити чітке, однозначне і зрозуміле волевиявлення заявника. Таким чином, письмові заяви також можуть подаватись в електронній формі з накладенням кваліфікованих електронних підписів.

У разі коли і електронні кваліфіковані підписи недоступні, такі заяви можуть бути надані в письмовій формі будь-якими засобами телекомунікаційного зв`язку (електронна пошта, WhatsApp, Telegram тощо) без накладання згаданих підписів. В такому випадку відповідну заяву, написану на папері і підписану заявником, доцільно сфотографувати і переслати уповноваженій особі органу. Але це, звісно, якщо є така можливість. Якщо ж такої можливість немає, то відповідну заяву надішліть у формі текстового повідомлення, що відповідає наведеним вище критеріям. Як свідчить судова практика, у разі отримання відповідних заяв (повідомлень) працівників в електронній формі, це спонукає роботодавця перевірити справжнє волевиявлення працівника у разі наявності сумнівів щодо такого волевиявлення (постанова Чернівецького апеляційного суду від 04.03.2019 у справі №725/4244/18).

Нагадало, що ознайомлення державних службовців з виданими щодо них наказами можна здійснювати шляхом їх вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про державну службу».

Тобто, відсканований наказ доцільно надіслати на електронну пошту державного службовця, або сфотографований документ направити через месенджер, доступний державному службовцю. Таке ознайомлення фіксується відповідним протоколом.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Закон України «Про електронний цифровий підпис» втратив чинність 07.11.2018 на підставі Закону України «Про електронні довірчі послуги» №2155-VIII від 05.10.2017, який визначає правові та організаційні засади здійснення електронної ідентифікації.

В розумінні цього Закону під електронним підписом визначено електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис, а електронні дані як будь-яку інформацію в електронній формі.

Таким чином, законодавство, яке чинне під час дії в країні воєнного стану, не забороняє подавати роботодавцю письмові заяви в електронній формі з накладенням кваліфікованих електронних підписів, зокрема, заяви про звільнення.

Як встановлено судом вище, заява позивача від 01.12.2022 містить кваліфікаційний електронний підпис ОСОБА_1 , що підтверджується сторонами та не є спірним питанням у даній справі.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, відповідач здійснював листування з позивачем засобами електронного зв`язку, шляхом надсилання листів на електронну пошту позивача.

Тому, перевіряючи оскаржувану бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріплених у частині другій статті 2 КАС України критеріям, суд дійшов висновку, про допущення відповідачем протиправної бездіяльності саме щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Разом із цим, суд наголошує, що в рамках цієї справи не розглядається питання щодо правомірності прийняття Міністерством інфраструктури України наказу від 10.05.2023 №502-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 , начальника Управління внутрішнього аудиту, звільнено із займаної посади 15.05.2023 за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України, тому і зміст цього наказу не є спірним питанням у справі.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, враховуючи, що позивача звільнено із займаної посади наказом Міністерством інфраструктури України від 10.05.2023 №502-к «Про звільнення ОСОБА_1 », порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною бездіяльність Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 щодо звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи, суд приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини другої цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За приписами частини 3 цієї статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано копії:

- договір про надання пофесійної правничої (правової) допомоги №01-1/23ПОМ від 05.01.2023;

- рахунок №30-01 від 30.01.2023;

- платіжна інструкція №0.0..1 від 05.07.2023 на суму 25000,00 грн.

- ордер на надання правничої допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Як вбачається з матеріалів справи, між Адвокатським бюро «Олег Зудінов та партнери» в особі власника - ОСОБА_2 , який діє на підставі статуту та свідоцтва на право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №5795/10 від 30.08.2016, з однієї сторони і ОСОБА_1 , яка діє напідставі власного волевиявлення, укладено договір про надання пофесійної правничої (правової) допомоги №01-1/23ПОМ від 05.01.2023, відповідно до якого бюро надає клієнту професійну правничу (правову) допомогу у вигляді складання процесуальних документів та представництва інтересів клієнта в судах всіх інстанцій та органах державної виконавчої влади з питання оскарження бездіяльності Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо розгляду заяви клієнта від 01.12.2022 про звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Відповідно до пункту 3.1. Розділу 3 договору про надання правової допомоги від 15.12.2022 у відповідності із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», з урахуванням складності справи, її значення для Клієнта, кваліфікації і досвіду адвоката Бюро, фінансового стану Клієнта, часу, що може бути витрачений на надання допомоги, та інших істотних обставин, сторони погодили, що:

3.1.1. за надання зазначеної в пункті 1.1. цього Договору правничої допомоги в суді першої інстанції Клієнт сплачує Бюро гонорар у фіксованому розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок). Розмір гонорару є незмінним.

3.2. Оплата здійснюється в гривнях у безготівковій формі на рахунок Бюро у банківській установі, зазначений в цьому договорі протягом одного місяця з дня виконання відповідного рішення суду.

3.3. Фактичні витрати (поштові витрати, витрати на оплату судового збору, витрати на відрядження, витрати на оплату послуг перекладачів та експертів тощо), пов`язані з предметом даного Договору, оплачуються Клієнтом окремо.

3.4. Сторони домовились, що з урахуванням способу обчислення гонорару акти прийому- передачі правової допомоги (виконаних робіт) ними не складається, а належним підтвердженням надання передбаченої цим Договором допомоги є матеріали відповідної адміністративної справи.

Пердставник позивач зазначив, що у зв`язку з розглядом адміністративної справи №200/55/23 були понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 25000,00 грн.

Вартість та сплата правничої допомоги у справі №200/55/23 підтверджується рахунком №30-01 від 30.01.2023 згідно із договором про надання пофесійної правничої (правової) допомоги №01-1/23ПОМ від 05.01.2023 та платіжною інструкцією №0.0..1 від 05.07.2023 на суму 25000,00 грн.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Відповідач оспорює розмір наданої позивачу правової допомоги, обгрунтовуючи це тим, що витрати на правничу допомогу, заявлені позивачем, є надмірними, без детального опису робіт, їх обсяг не містить обгрунтувань, та не деталізовано дії адвоката у справі, а тому не зрозуміло з якого критерію, у тому числі з урахуванням відсутності будь-яких підтверджень того, що такі дії адвоката були неминучими, здійснено їх розрахунок.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує позицію відповідача щодо неспівмірності заявленої суми витрат на професійну правову допомогу з фактично наданою адвокатом допомогою.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (рішення від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, п. 269), оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат […], Суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97, п. 30).

В п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява № 71660/11), в п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), в пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01) Європейський суд з прав людини вказував, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Окрім того, в пункті 154 рішення у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Отже, для включення всього розміру витрат до суми, що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача у разі задоволення позову, судом має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Разом із цим, заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не підтверджений детальним розрахунком обсягу виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, та їх обсягом.

Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було частково ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд, враховуючи предмет спору та виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України та вважає, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10000,00 грн., що за висновком суду відповідає критерію розумності та обґрунтованості заявлених до стягнення витрат на правову допомогу.

Щодо витрат на сплату судового збору.

Відповідно до квитанції №0.0..1 від 06.01.2023 позивачем сплачено судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Згідно із частиною першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем сплачено суму судового збору та позовні вимоги задоволено, суд приходить висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 132, 139, 205, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (місцезнаходження: пр-т. Перемоги, буд. 14, м. Київ, 01135; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.12.2022 щодо звільнення з посади на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 11.08.2023 у присутності представників сторін.

Повний текст рішення складено та підписано 18.08.2023.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду у паперовому вигляді або через електронний кабінет (https://id.court.gov.ua/) у підсистемі «Електронний суд».

У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Арестова