Справа № 500/1832/23
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1832/23

15 серпня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника адвоката Каверіна Сергія Миколайовича звернулася до суду з позовом до Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 03.03.2023 по 12.04.2023;

зобов`язати Окрему комендатуру охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 03.03.2023 до дня фактичного розрахунку 12.04.2023.

В обґрунтування позову вказує, що при звільненні ОСОБА_1 та виключенні з 02.03.2023 із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення відповідачем несвоєчасно проведено виплату грошового забезпечення. Несвоєчасний розрахунок при звільнення є підставою для виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Виплата належних при звільнені позивачу сум проводилася частинами 08.03.2023, 15.03.2023, 18.03.2023, остаточний розрахунок проведено 13.04.2023, а тому позивач просить нарахувати та виплатити їй середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 03.03.2023 до дня фактичного розрахунку 12.04.2023.

Ухвалами суду від 08.05.2023 та 22.05.2023 позовна заява залишалася без руху.

Представником позивача були подані до суду заява по суті ухвали про залишення позовної заяви без руху (зареєстрована у суді 15.05.2023) та заява (пояснення) по суті ухвали про залишення позовної заяви без руху (зареєстрована у суді 26.05.2023).

Ухвалою суду від 20.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами у строк, встановлений статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

На виконання вимог ухвали суду від 20.06.2023 позивачем надано розрахунок середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

07.07.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач проти позову заперечує, та вказує, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду; виплати від 18.03.2023 та від 13.04.2023 не стосуються грошового забезпечення та не можуть бути підставою для позовних вимог щодо середнього заробітку, бо є компенсацією за піднайом (найом) житла, що не відноситься до виду грошового забезпечення; до розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 помилково включила додаткову винагороду в розмірі 30000,00 грн; при обчисленні середнього заробітку до формули розрахунку не включаються компенсація за піднайом житла та додаткова винагорода.

Представник відповідача просив у позові відмовити.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Наказом голови Державної прикордонної служби України від 21.02.2023 № 232-ОС припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через сімейні обставини підполковника ОСОБА_1 (а.с.9)

Згідно з наказом Державної прикордонної служби України від 02.03.2023 № 284-ОС позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення Головного центру медіакомунікацій Державної прикордонної служби України (а.с.10).

Під час проходження військової служби та звільнення ОСОБА_1 перебувала на усіх видах забезпечення в Окремій комендатурі охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).

Після звільнення та виключення позивача із списків особового складу та всіх видів забезпечення Окремою комендатурою охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) проведено такі нарахування та виплати у відповідні дати:

08.03.2023 виплачено компенсацію за неотримане речове майно у сумі 63 030,97 грн (нараховано 63 990,83 грн),

15.03.2023 виплачено 137 829,38 грн (нараховано 139 928,30 грн), що включає грошове забезпечення за два дні березня 2023 року 3 022,55 грн, компенсацію за невикористану відпустку 64 027,51 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення 46 849,40 грн та індексацію грошового забезпечення за період із жовтня 2015 року по лютий 2018 року 26 028,84 грн;

18.03.2023 проведено виплату у сумі 4 321,24 грн за піднайом житла за лютий 2023 року (без відрахувань ПДФО та військового збору сума становила 5 368,00 грн),

13.04.2023 проведено виплату у сумі 278,79 грн за піднайом житла за два дні березня 2023 року (без відрахувань ПДФО та військового збору сума становила 346,23 грн) (а.с.12-15, 81 зворот, 82).

Позивач вважає, що оскільки виплату грошового забезпечення відповідачем у день виключення її з списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини не проведено, то відповідно до статті 117 КЗпП України вона має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку.

Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Позивача звернулася до суду 29.04.2023, цією датою позов здано на пошту. Вирішуючи питання дотримання місячного строку звернення до суду, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України, суд враховує таке.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку із проведення повного та остаточного розрахунку із позивачем на день виключення із списків особового складу.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115 (далі - Положення), особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Пунктом 292 Положення визначено, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Аналогічні положення щодо обов`язку провести роботодавцем усі виплати, належні працівнику на день припинення трудового договору (звільнення) містить стаття 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), якою визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Позивача з 02.03.2023 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення, протягом березня-квітня 2023 року відповідачем проводилася виплата коштів звільненому військовослужбовцю, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведено 13.04.2023. З виписки по рахунку/картці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» при виплаті цією датою крайньої суми коштів у розмірі 278,79 грн не зазначено характеру та цільового призначення, проте це кошти, які надійшли від відповідача як кінцевий розрахунок з позивачем. З огляду та такі обставини суд погоджується з представником позивача, що саме з цієї дати належить обчислювати місячний строк звернення до суду.

Отже, позивачем подано позовну заяву з дотриманням строку звернення до суду, підстави залишення позовної заяви без розгляду, на що зауважував відповідач у відзиві, відсутні.

Щодо спірних правовідносин, то надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон №2011-XII).

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Положення статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наведені вище.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, стаття 116 КЗпП України оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Спірні правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Проте вказані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

У свою чергу закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Судом встановлено, що наказом Державної прикордонної служби України від 02.03.2023 № 284-ОС позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Розрахунок з позивачем проведено 08.03.2023, 15.03.2023, 18.03.2023, 13.04.2023. Досліджуючи виплату коштів у кожну з приведених дат, суд встановив, що виплати за 08.03.2023 та 15.03.2023 стосуються компенсації за неотримане речове майно (нараховано 63 990,83 грн), грошового забезпечення за два дні березня 2023 року (нараховано 3 022,55 грн), компенсації за невикористану відпустку (нараховано 64 027,51 грн), матеріальної допомоги на оздоровлення (нараховано) 46 849,40 грн, індексації грошового забезпечення за період із жовтня 2015 року по лютий 2018 року (нараховано 26 028,84 грн). 18.03.2023 проведено виплату у сумі 4 321,24 грн за піднайом житла за лютий 2023 року (без відрахувань ПДФО та військового збору сума становила 5 368,00 грн), 13.04.2023 проведено виплату у сумі 278,79 грн за піднайом житла за два дні березня 2023 року (без відрахувань ПДФО та військового збору сума становила 346,23 грн) (а.с.12-15, 81 зворот, 82).

Стосовно виплати грошової компенсації за піднайом (найом) жилого приміщення, то відповідно до частини першої статті 12 Закону №2011-ХІІ розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 № 450 затверджений Порядок виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень (далі - Порядок № 450), яким визначено розмір та механізм виплати грошової компенсації за піднайом (найом) житлових приміщень (далі - грошова компенсація) військовослужбовцям Збройних Сил.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 450 грошова компенсація виплачується щомісяця (у поточному місяці за попередній) у розмірі, який встановлений цим Порядком.

Пунктом 7 цього Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації припиняється з дня, зокрема, виключення із списків особового складу військової частини, Держспецзв`язку (за винятком військовослужбовців, направлених у складі підрозділів для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки).

Отже, враховуючи наведені вище положення нормативних актів та встановлені обставини справи суд приходить до переконання, що в день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) мала провести повний розрахунок по виплатах нарахованих як складові грошового забезпечення, так і компенсацій за речове майно, за піднайом житла.

Виплату, повний розрахунок відповідачем проведено протягом березня-квітня 2023 року, тобто несвоєчасно. Отже, у даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу військової частини без проведення остаточного розрахунку, тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення за період затримки такого розрахунку.

З огляду на зазначене наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період з 03.03.2023 по 12.04.2023.

При вирішенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку та визначенні розміру середнього грошового забезпечення, що підлягає виплаті, суд враховує таке.

Як вже було вказано, частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При вирішенні цього питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

При цьому суд враховує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку №100).

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) та всіх видів забезпечення є 02.03.2023. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є січень 2023 року (31 календарний день) та лютий 2023 року (28 календарних днів).

Судом встановлено, що відповідно до довідки Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) від 27.06.2023 № 159 грошове забезпечення за два повних місяці військової служби перед звільненням (січень-лютий 2023 року) становило 75 732,80 грн (28 883,40 грн за січень 2023 року, 46 849,40 грн за лютий 2023 року). Середньоденне грошове забезпечення станом на день виключення позивача зі списків особового складу військової частин складає 1 283,61 грн (75 732,80 грн / 59 днів) (а.с.80).

З огляду на період затримки розрахунку з 03.03.2023 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по 12.04.2023 (по день фактичного розрахунку), який склав 40 календарних днів, розрахункова сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні буде становити 51 344,40 грн (40 днів х 1 283,61 грн).

Як вбачається з відомостей про нараховане грошове забезпечення на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини 02.03.2023 загальна сума нарахованого грошового забезпечення, яка мала бути виплачена, склала 209 287,13 грн + 346,32 грн = 209 633,45 грн (а.с.81 зворот).

Фактично 02.03.2023 ОСОБА_1 не виплачено жодної суми коштів, в подальшому виплачено частинами 08.03.2023 - 63 030,97 грн (нараховано 63990,83 грн), що складає 30 відсотків від загальної суми, що підлягала виплаті, 15.03.2023 137 829,38 грн (нараховано 139 928,30 грн), що складає 67 відсотків від загальної суми, що підлягала виплаті, 18.03.2023 - 4 321,24 грн (нараховано 5368,00 грн), що складає 3 відсотка від загальної суми, що підлягала виплаті, 13.04.2023 - 278,79 грн (нараховано 346,23 грн), що складає менше 0,2 відсотка від загальної суми, що підлягала виплаті.

З огляду на таку часткову виплату коштів відповідачем упродовж строку з 08.03.2023 по 13.04.2023 та наведене співвідношення, на думку суду, розрахункова сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку в розмірі 51 334,40 грн становитиме для відповідача надмірний тягар. У порівнянні із сумою, яка мала бути нарахована позивачу 209 633,45 грн вищевказану розраховану суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (51 334,40 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона у більш як 4 рази перевищує нараховану суму.

Відтак, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку як міру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при виключенні позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 виплат.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір несвоєчасно виплачених сум грошового забезпечення та компенсацій за речове майно і піднайом житла, істотність частки невиплачених сум порівняно із середнім заробітком працівника, проведення таких виплат у найкоротші строки після виключення позивача зі списків і забезпечення військової частини, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, а також Восьмого апеляційного адміністративного суду в постанові від 01.06.2021 у справі №500/3156/20.

Варто додати, що зменшення середнього грошового забезпечення (заробітку), який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Також Верховний, Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати, а тому обраний позивачем спосіб захисту через зобов`язання Окрему комендатуру охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 03.03.2023 по 12.04.2023, виходячи із середньоденного грошового забезпечення позивача, є неналежним за такого правового регулювання.

Суд, виносячи рішення по суті спору визначив суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яка підлягає до стягнення з урахуванням принципу справедливості та співмірності.

Така позиція суду узгоджується з правозастосовною практикою Верховного Суду, зокрема у постанові від 09.03.2023 у справі № 520/899/21.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Оскільки суд позов задовольняє частково, то згідно з частинами першою, третьою статті 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір при подані позову до суду в сумі 1073,60 грн відповідно до квитанції від 29.04.2023, необхідно стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 536,8 грн.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 03.03.2023 по 12.04.2023.

Стягнути з Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки виплати належних їй на день виключення зі списків особового складу Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) коштів за період з 03.03.2023 до 12.04.2023 в сумі 5 000,00 грн (п`ять тисяч грн 00 коп).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Відповідач: Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Повний текст рішення складено та підписано 15 серпня 2023 року.

Суддя Чепенюк О.В.