Справа № 160/6563/23
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2023 року Справа № 160/6563/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
секретаря судового засідання: Осуховської Ж.С.,
позивача: ОСОБА_1 ,
представника позивача: Якименка С.Г.,
представника відповідача: Булаха Є.Ю.,
03.04.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви (вх. №6846/23 від 11.04.2023), просить суд:
- рішення відповідача - Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровської області №34 від 09.12.2022 «Про скасування дозволу на імміграцію позивачки ОСОБА_1 » у повному обсязі визнати протиправним та скасувати.
Крім того, в адміністративному позові позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що 24.03.1995 батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб на території республіки Азербайджан, матір позивача взяла прізвище батька позивача ОСОБА_4 . При цьому, у свідоцтві про народження позивача було вказано дошлюбне прізвище матері ОСОБА_5 , оскільки у відділ реєстрації був поданий паспорт радянського зразку з дошлюбним прізвищем матері ОСОБА_5 . У 2007 році батько позивача отримав дозвіл на імміграцію, який був документований за діючою на той час процедурою штамп у паспорті іммігранта, а 16.03.2018 переоформив дозвіл на імміграцію в Україну, документований посвідкою на постійне проживання. У 2007 році матір позивача отримала дозвіл на імміграцію, документований за діючою на той час процедурою штамп у паспорті іммігранта, а 15.06.2018 переоформила дозвіл на імміграцію в Україну, документований посвідкою на постійне проживання. 28.10.2013 позивач отримала дозвіл на імміграцію, а 23.06.2014 на підставі вказаного дозволу посвідку на постійне проживання. При цьому, в посвідці на постійне проживання прізвище позивача вказане в азербайджанському варіанті Алізаде. 16.09.2017 позивач уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_6 , діти, народжені у зазначеному шлюбі, отримали громадянство України. 09.12.2022 відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію позивача, виданого 28.10.2013 з посиланням на п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а також скасування виданої на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання, посилаючись на пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321. Представник позивача наголошує на тому, що за час перебування в Україні остання жодних протиправних дій, які могли бути підставою для скасування дозволу на імміграцію не здійснювала, разом з тим, відповідачем не надано інформації щодо того, які саме факти стали підставою для скасування дозволу на імміграцію. Крім того, в оскарженому рішенні зазначено, що позивач повинна покинути Україну. Однак, для позивача та членів її сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої є двоє неповнолітніх дітей громадян України. Зазначене стало підставою звернення до суду з цим адміністративним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 відкрито провадження у справі №160/6563/23 та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 30.05.2023. Останнє судове засідання у справі відбулося 25.07.2023.
Цією ж ухвалою встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Враховуючи викладене вище, керуючись вимогами п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-ІІІ (зі змінами та доповненнями), пунктами 21, 22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (зі змінами та доповненнями), пп. 1 п. 64, пп. 4 п. 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, посилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (зі змінами та доповненнями), 09.12.2022 Головним управлінням ДМС у Дніпропетровській області складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 . Керуючись положеннями п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (зі змінами та доповненнями), рішенням Головного управління ДМС в Дніпропетровській області від 09.12.2022 №34 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач вважає зазначене рішення таким, що прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак, просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.
15.05.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №9474/23), у якій наголошено на тому, що дії, які стали підставою для прийняття спірного рішення, були здійснені не позивачем, а її матір`ю. Крім того, під час подання матір`ю позивача документів про надання дозволу на імміграцію в Україну своїй дитині органом міграційної служби не було встановлено будь-яких зауважень щодо поданих документів. Разом з тим, представник позивача підтримав доводи, викладені у позовній заяві та просив суд останню задовольнити повністю.
У судовому засіданні, призначеному на 25.07.2023, позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позовну заяву повністю.
Представник відповідача у судовому засіданні, призначеному на 25.07.2023, заперечив проти задоволення позовних вимог з причин, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив суд у задоволенні позовної заяви відмовити.
Заслухавши представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Громадяни Республіки Азербайджан ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у 2006 році в`їхали до України, оскільки Угодою між Кабінетом Міністрів України і Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян від 14.02.2002 було встановлено, що громадяни однієї сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої сторони без віз через прикордонні пункти пропуску, відкриті для міжнародного сполучення.
24.03.1995 між вказаними особами на території Азербайджанської РСР був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , виданим Виконавчим комітетом Холмілівської сільської Ради народних депутатів, Ленкоранський район, Азербайджанська РСР, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Сільською радою Холмілі, Ленкоранський район, Азербайджанська Республіка.
У 2007 році ОСОБА_7 та ОСОБА_12 отримали дозволи на імміграцію, документовані за діючою станом на 2007 рік процедурою штамп у паспорті іммігранта.
У 2018 році ОСОБА_7 та ОСОБА_12 переоформили дозволи на імміграцію в Україну, документовані посвідками на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 15.06.2018 та серії НОМЕР_7 від 16.03.2018 відповідно. При цьому, в посвідці на постійне проживання прізвище матері позивачки вказане ОСОБА_4 .
08.07.2013 на підставі ч. 3 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», мати позивача, громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_7 , як законний представник неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну своїй дитині на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як неповнолітній дитині іммігранта.
28.10.2013 Головним управлінням ДМС у Дніпропетровській області надано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , та документовано її посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 23.06.2014, терміном дії безстроково.
16.09.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_8 , актовий запис №816, виданому Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
У зазначеному шлюбі у позивача та її чоловіка народилось двоє дітей: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_9 , актовий запис №311, виданим 04.04.2019 Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_10 , актовий запис №192, виданим 02.03.2021 Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Згідно довідки №1862/19 про реєстрацію особи громадянином України, виданої 28.12.2019 в. о. начальника Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області, ОСОБА_13 набув громадянства України з народження на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України».
Згідно довідки №1231-000012678 про реєстрацію особи громадянином України, виданої 12.10.2022 заступником начальника Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області, ОСОБА_14 набула громадянства України з народження на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України».
ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області з питання обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-річного віку.
Відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 відповідачем розпочато перевірку документів, наданих позивачем для обміну посвідки на постійне проживання в Україні.
Під час додаткової перевірки Головним управлінням ДМС у Дніпропетровській області з`ясовано, що на момент подання заяви про надання дозволу на імміграцію в свідоцтві про народження гр. ОСОБА_1 малися виправлення у прізвищі матері, а саме: « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_4 ». У перекладі зазначеного вище свідоцтва про народження з азербайджанської мови на українську мову, долученого до справи, зазначено прізвище матері « ОСОБА_4 ». Також, у справі міститься повторний переклад цього ж свідоцтва, але з іншим перекладом прізвища, де прізвище матері зазначено « ОСОБА_5 ».
При опитуванні громадянки ОСОБА_7 встановлено, що вона у 1995 році уклала шлюб з громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_12 в ОСОБА_10 та змінила дівоче прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_4 », проте, у свідоцтві про народження її дитини зазначили її дівоче прізвище, та вона була вимушена це приховати.
Таким чином, Головне управління ДМС у Дніпропетровській області дійшло висновку, що на момент звернення щодо оформлення дозволу на імміграцію громадянкою Азербайджанської Республіки ОСОБА_7 , як представником неповнолітньої дитини надано неправдиві відомості, а саме свідоцтво про народження з виправленим своїм прізвищем (прізвищем матері).
09.12.2022 заступником начальника Головного управління ДМС у Дніпропетровській області Іриною Жаріковою затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1
09.12.2022 відповідно до зазначеного вище висновку Головним управлінням ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення №34 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .
Зі змісту зазначеного рішення судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі п. п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 28.10.2013. Також, скасовано видану на підставі дозволу на імміграцію посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 23.06.2014 відповідно до пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321. Зокрема, зазначено, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до норм ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання документ, що підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні. Перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.
Так, іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до приписів статті 11 Закону України «Про імміграцію» після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.
Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 визначено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (надалі Порядок №321).
Відповідно до пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Згідно пункту 7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг, територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства (п. 16 Порядку № 321).
Для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими посвідка під час обміну (крім випадків передбачених підпунктами 1 пункту 7 цього Порядку); 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; б) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.
Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1.2, 4-6 цього пункту.
До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 1 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки: «Згідно з оригіналом підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати».
Сторонами у справі не заперечується, що під час вирішення питання про надання дозволу на імміграцію в Україну неповнолітній ОСОБА_1 матір`ю останньої було надано усі документи, визначені законодавством, та сплачено необхідні платежі, жодних зауважень з боку відповідача до змісту чи до кількості доданих до заяви документів зазначено не було.
З даного приводу суд зазначає, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи (п. 42 Порядку № 321).
До таких дій п. 37 Порядку віднесено перевірку чинності дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, яка перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.
Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні (п. 43 Порядку № 321).

Після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства, керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні (п. 46 Порядку № 321).

Відповідно до п. 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»; 2) отримання від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до норм ст. 13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Так, Європейський суд з прав людини у Рішенні від 13.01.2011 року по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) констатував, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження цивільних питань становить один його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі Еолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними.

Право на доступ до суду включає в себе не лише право оцінювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Щодо підстави для прийняття оспорюваного рішення, останнє прийняте на підставі п. п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», тобто через з`ясування, що дозвіл на імміграцію надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а також існування інших випадків, передбачених законами України.

Судом встановлено та досліджено, що 28.10.2013 позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», тобто як особі без громадянства, яка проживала на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання її особою без громадянства.

Отже, міграційний орган, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні на підставі заяви її матері як законного представника неповнолітньої особи, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та, керуючись п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивача, визначених в Законі України «Про імміграцію», не виявив, у зв`язку з чим, видав посвідку на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 23.06.2014, що підтверджується дозволом на імміграцію в Україну від 28.10.2013.

Посилаючись на п. п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» як у висновку, так і у відзиві, міграційний орган зазначає, що дозвіл на імміграцію позивача підлягає скасуванню, проте, суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на таке.

Під час цієї перевірки документів, наданих матір`ю позивача разом із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну її неповнолітній дитині, працівником органу міграційної служби не надано оцінку свідоцтву про народження ОСОБА_1 та відповідним перекладам з азербайджанської на українську мову, в той час, як наявність факту народження та проживання в Україні стала причиною видачі позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні.

Подавши в 2013 році документи для отримання дозволу на імміграцію в Україну неповнолітньої дитини, матір позивача подала відповідні документи, перевірку яких відповідачем не здійснено, або здійснено неналежним чином, крім того, відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, у 2013 році, а також, доказів порушення матір`ю позивача норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію її неповнолітній дитині, оскільки, важливим є саме дослідження питання щодо дійсності поданих документів саме на момент подачі заяви у 2013 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 у справі №802/864/16-а провадження №К/9901/11374/18.

Тобто, з 2013 року, майже 10 років, позивач користувалась посвідкою на постійне проживання в Україні, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень під час надання останній дозволу на імміграцію в Україну та оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

Крім того, суд під час розгляду справи враховує той факт, що двоє дітей позивача отримали громадянство України та є громадянами України, що не заперечувалось відповідачем.

Тобто, сукупність перелічених обставин доводить існування сталих та міцних соціальних, родинних, фінансових зв`язків іноземця з Україною.

Суд звертає увагу на те, відповідачем не надано доказів того, що позивачем подано свідомо неправдиві відомості, документи, що містили недостовірні дані або підроблені, допущено порушення при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Фактично відповідач, при наявності у позивача чинного дозволу на імміграцію, не здійснив обмін позивачу посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням нею 25-го віку без наявності підстав для відмови у такому обміні посвідки, які передбачені Порядком №321.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 у справі №802/864/16-а.

Разом з цим, жодної норми закону, якою б передбачалась можливість відмови безпосередньо позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну та обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням позивачкою 25-річного віку відповідачем не зазначено.

Суд зазначає, що оскаржене рішення прийняте, зокрема, на підставі пунктів 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», тобто за умови, якщо з`ясується, що дозвіл на імміграцію надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України).

Водночас, всупереч покладеного на відповідача обов`язку, останній не підтвердив належними та допустимими доказами наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію, визначених пунктами 1, 6 частини першої статті 12 Закону №2491-III, а саме: в чому полягають свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи які документи, на підставі яких видано дозвіл, втратили чинність.

Доказів надання позивачем при отриманні дозволу на імміграцію не повного пакету документів, передбачених законом, приховування відповідних даних, відповідачем не надано. Також не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 820/5953/16, від 26.06.2020 у справі №820/1861/17, від 13.03.2018 у справі №820/3610/17, від 25.09.2019 у справі №813/119/16.

При цьому, навіть за обставини помилкового надання дозволу на імміграцію або наявності зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на позивача є неприпустимим.

Більше того, суд зазначає, що ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають ураховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує (див. рішення у справі Klass та інші проти Німеччини від 6 вересня 1978 року, п. 67).

Разом з цим, жодної норми закону якою б передбачалась можливість відмови безпосередньо позивачу в наданні дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено.

Відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оспорюване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський Суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Верховний Суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Однак, як вбачається зі змісту висновку та рішення відповідача, останній жодним чином зазначених обставин не дослідив, хоча вони мають суттєве значення, натомість, послався лише на формальні порушення процедури отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Суд вважає, що оскаржене рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої є двоє дітей.

Під час судового розгляду даного спору відповідачем не було надано належних та достатніх обґрунтувань, та підтверджень щодо того, які саме неправдиві відомості були надані безпосередньо громадянкою Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , що стали підставою для скасування дозволу на імміграцію; не надано інформації про чіткі підстави скасування дозволу на імміграцію в Україну безпосередньо громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , натомість, при винесенні оспорюваного рішення лише здійснено посилання на п. п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», тобто, не зазначено дійсні правові підстави для скасування дозволу на імміграцію, а й відповідно, і відмови у видачі посвідки; не надано інформації про службову перевірку правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію від 28.10.2013, виданого громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 та результати такої перевірки й підстави для скасування дозволу; не надано обґрунтованого висновку або подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», виданого громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , у відповідності до п. 22 постанови Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002.

Суд вважає, що відповідач під час розгляду даного спору, не довів належними, достатніми та допустимими доказами наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію саме позивача в Україну.

Посилаючись на п. п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», як у висновку так і у відзиві, відповідач зазначає, що дозвіл на імміграцію позивача підлягає скасуванню, оскільки останній надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а також, існування інших випадків, передбачених законами України.

Проте, суд констатує, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі поданих у 2013 році свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, існування інших випадків, передбачених законами України, а також доказів порушення саме позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію, оскільки важливим є саме дослідження питання дійсності поданих документів саме на момент подачі заяви у 2013 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Аналіз обставин прийняття оспорюваного рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Суд вважає, що під час розгляду даного спору, позивачем у достатній мірі розкрито обґрунтування протиправності оспорюваного рішення, натомість, доводи відповідача, не спростовують наведених позивачем обґрунтувань, з огляду на що, оспорюване рішення підлягає скасуванню як протиправне.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення позивача з даним позовом до суду останнім сплачено судовий збір за заявлені позовні вимоги, які підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 9, 72-77, 90, 94, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області (вул. В.Липинського, буд. 7, м. Дніпро, 49000; ідентифікаційний код юридичної особи 37806243) про визнання протиправним та скасування рішення, задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС у Дніпропетровській області від 09.12.2022 №34 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» громадянці Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДМС у Дніпропетровській області (вул. В.Липинського, буд. 7, м. Дніпро, 49000; ідентифікаційний код юридичної особи 37806243) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Призначити на 08.08.2023 о 10:00 судове засідання у цій адміністративній справі для вирішення питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу та зобов`язати позивача до 31.07.2023 включно надати суду докази понесення витрат на правничу допомогу та докази направлення відповідачу належним чином засвідчених копій вказаних документів. Судове засідання відбудеться у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду за адресою: м. Дніпро, вул. Академіка Янгеля, буд. 4, зала № 12.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене у строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 04.08.2023.

Суддя О.В. Царікова