Справа № 440/10635/22
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2023-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 р. Справа № 440/10635/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.01.2023, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, по справі № 440/10635/22

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради

про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтава ради (далі відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправною відмову відповідача, викладену в листі від 26.09.2022 №14-5910, у встановленні статусу особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни та видачі посвідчення;

- зобов`язати відповідача ради встановити позивачу статус особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни з 22.09.2022 безтерміново та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем безпідставно та повторно відмовлено позивачу у продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи, оскільки позивач має травму, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби, а відтак вважає, що наявні підстави передбачені статтею 7 Закону №3551-ХІІ для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2023 року у справі № 440/10635/22 відмовлено у задоволенні позову.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість та ухвалення без повного і всебічного з`ясування обставин у справі, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни згідно з п.2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ законодавець пов`язує з тим, що інвалідність працівника сталася в період проходження служби в органах і підрозділах внутрішніх справ України при виконанні службових обов`язків, пов`язаних, зокрема з виконанням потерпілим трудових (посадових, функціональних) обов`язків за режимом роботи підрозділу, що призвели до травмування чи захворювання.

Апелянт вказує, що в разі отримання працівником поліції інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, така особа належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 квітня 202 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтава ради з заявою про надання їй статусу особи з інвалідністю, внаслідок війни ІІ групи та видати відповідне посвідчення, до вказаної заяви нею додано довідку МСЕК серії ААВ № 469632 терміном дії до 01.05.2023.

22 вересня 2022 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради з заявою про надання їй статусу особи з інвалідністю, внаслідок війни ІІ групи та видати відповідне посвідчення, до вказаної заяви нею додано довідку МСЕК серії ААВ № 476263 терміном дії: безтерміново.

Листом Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради від 26 вересня 2022 року №14-5910 ОСОБА_1 повідомлено про відмову у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни другої груп.

Вважаючи протиправною відмову, оформлену листом від 26.09.2022 №14-5910, у встановленні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи, позивачка звернулася до суду з позовом у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки травма, яку отримала позивачка при проходженні служби в Національній поліції України та внаслідок якої встановлено інвалідність другої групи, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для надання статуту ветерана війни позивачці.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченій Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом № 3551-XII.

Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону № 3551-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

2) осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;

З аналізу наведених норм вбачається, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Тобто, для встановлення наявності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-XII необхідно з`ясувати наявність двох умов: 1) належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, 2) встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 в період з 14.08.2000 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 в Національній поліції України, під час проходження якої 10.10.2019 року отримала ЗЧМТ зі струсом мозку. Вказаний нещасний випадок з позивачем стався при виконанні службових обов`язків, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку від 31.01.2020 року форми Н-5*, актом про нещасний випадок за формою Н-1 № 1 від 31.01.2020 року, свідоцтвом про хворобу № 31/С від 03.03.2022 року відповідно до якого захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції, та довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ № 476263 від 21.09.2022, якою ОСОБА_1 встановлено ІІ група інвалідності з 21.04.2022 року, причина інвалідності: травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Тобто, з наведеного слідує, що отримання травми, що мало наслідком в подальшому встановлення інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, відбулося під час виконання позивачем службових обов`язків при проходженні служби в Національній поліції України, як особою, яка на дату нещасного випадку та отримання інвалідності не проходила службу на посадах осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України.

Щодо можливості віднесення позивача до осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ та розповсюдження приписів п.2 ч.2 ст.7 Закону № 3551-XII, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 7 положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878 (далі Положення № 878), передбачено, що МВС здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а також заклади та установи.

Постановами Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 641 «Про утворення Національної поліції України» та від 16 вересня 2015 р. № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено Національну поліцію України, її територіальні органи та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, регулюються Законом України "Про Національну поліцію" №580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Діяльність поліції згідно з ч.2 ст.1 Закону № 580-VIII спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно з законом.

Статтею 2 Закону №580-VIII визначено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Пунктом 3 Положення про Національну поліцію затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 р. № 877 встановлено, що основними завданнями Національної поліції є: 1) реалізація державної політики у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики в зазначених сферах; 3) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону № 580-VIII структуру центрального органу управління поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Положеннями частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 80 Закону № 580-VIII встановлено види спеціальних звань поліцейських. Так відповідно до ч.1 вказаної статті установлюються такі спеціальні звання поліцейських:

1) спеціальні звання молодшого складу: рядовий поліції; капрал поліції; сержант поліції; старший сержант поліції;

2) спеціальні звання середнього складу: молодший лейтенант поліції; лейтенант поліції; старший лейтенант поліції; капітан поліції; майор поліції; підполковник поліції; полковник поліції;

3) спеціальні звання вищого складу поліції: генерал поліції третього рангу; генерал поліції другого рангу; генерал поліції першого рангу.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 за № 114.

Пунктом 2 вказаного Положення передбачено, що особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання:

- Рядовий склад: рядовий міліції; рядовий внутрішньої служби;

- Молодший начальницький склад: молодший сержант міліції, молодший сержант внутрішньої служби, сержант міліції, сержант внутрішньої служби, старший сержант міліції старший сержант внутрішньої служби, старшина міліції, старшина внутрішньої служби, прапорщик внутрішньої служби, старший прапорщик внутрішньої служби;

- Середній начальницький склад: молодший лейтенант міліції, молодший лейтенант внутрішньої служби, лейтенант міліції, лейтенант внутрішньої служби, старший лейтенант міліції, старший лейтенант внутрішньої служби, капітан міліції, капітан внутрішньої служби;

- Старший начальницький склад: майор міліції, майор внутрішньої служби, підполковник міліції, підполковник внутрішньої служби, полковник міліції, полковник внутрішньої служби;

- Вищий начальницький склад: генерал-майор міліції, генерал-майор внутрішньої служби, генерал-лейтенант міліції, генерал-лейтенант внутрішньої служби, генерал-полковник внутрішньої служби.

Колегія суддів зазначає, що законодавством не передбачено можливості застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття «особи рядового і начальницького складу», а перехід зі служби в органах внутрішніх справ на службу в органах поліції не свідчить про автоматичне поширення правового статусу "особа рядового та начальницького органу внутрішніх справ" на поліцейських.

Аналіз вищевикладеного дозволяє дійти висновку, що правовий статус поліцейських є відмінним від осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом не визначено статусу Національної поліції як військового формування.

Слід відмітити, що Закон № 3551-XII, який є спеціальним щодо даних спірних правовідносин, не передбачає можливості застосування його положень в частині кола осіб, які мають право на отримання статусу «інвалід війни», до осіб, що проходили службу в органах Національної поліції України, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, отже, не відноситься до кола осіб, які відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону № 3551-XII можуть бути визнані особами з інвалідністю внаслідок війни.

Колегія суддів зауважує, що встановлення медичною комісією групи інвалідності позивача з формулюванням "травма пов`язана з виконанням службових обов`язків", не є безперечною підставою для надання позивачу статусу інваліда війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки у відповідності до вимог Закону.

Крім того, колегія суддів зауважує, що віднесення особи до інвалідів війни, відповідно до ст.7 Закону №3551-XII, безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст.4 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «інвалідів війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Аналогічні висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі №1140/2362/18 та від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18-а.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позивач отримав травму, пов`язану з виконанням службових обов`язків, що настала під час проходження служби у Національній поліції України, а не під час проходження служби в органах внутрішніх справ, беручи до уваги те, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, враховуючи відсутність у Національної поліції України правового статусу військового формування колегія суддів приходить до висновку про не розповсюдження на позивача положень п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Суд першої інстанції всебічно дослідив обставини справи, вірно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.01.2023 по справі № 440/10635/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова В.Б. Русанова