Справа № 211/1425/17
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 червня 2023 року м. Дніпросправа № 211/1425/17

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 17.03.2023 року в адміністративній справі №211/1425/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії органу владних повноважень, відшкодування майнової шкоди та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу із позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради (далі - відповідач, УПСЗН), третя особа ОСОБА_2 (далі - третя особа, ОСОБА_2 ), в якому просив: визнати неправомірними дій щодо своєчасного не встановлення статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця відповідно до п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; стягнення матеріальної шкоди в розмірі 30 958,15 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 17.03.2023 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 16 квітня 2007 року відповідач видав відповідне посвідчення лише як дружині померлого ветерана війни, ліквідатора аварії на ЧАЕС на підставі п. 2 ст. 10 вказаного Закону, а дітям було відмолено у наданні статусу члена родини загиблого військовослужбовця передбаченого п. 1 ст. 10 Закону. Лише 20 жовтня 2016 року її дітям було надано статус члена родини загиблого військовослужбовця та видані відповідні посвідчення. Несвоєчасне надання зазначеного статусу дітям позбавило її пільг отримувати підвищену пенсію та користуватися іншими пільгами передбаченими даним Законом, зокрема щодо підвищення пенсії в розмірі 42% прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб членам сімей загиблих військовослужбовців. Розмір недоотриманого підвищення до пенсії за період з квітня 2012 р. по листопад 2013 року становить 7594,02 грн. Крім того, через несвоєчасне встановлення відповідного статусу всій родині змушені були нести додаткові витрати, оскільки пільги, передбачені ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» розповсюджувались тільки на позивача, тому на протязі декількох років змушена була сплачувати повну вартість комунальних послуг за своїх дітей. За період з березня 2007 р. по жовтень 2016 р. вона сплатила 38833,26 грн., половина цієї суми становить 19416,63 грн., оскільки при своєчасному отриманні дітьми статусу члена родини загиблого військовослужбовця вона повинна була б сплачувати тільки 50% вартості комунальних послуг. Крім того, була також завдана моральна шкода, яка виразилась в тому, що постійно отримувала від відповідача незрозумілі відмовки та змушена була прикладати додаткових зусиль для отримання довідок, поїздок до різних установ, в результаті чого стан її здоров`я погіршився та вона змушена була лікуватися в медичних установах. Були порушені нормальні життєві стосунки, через неможливість продовження активного громадського життя їй також потрібні додаткові зусилля для відновлення свого попереднього стану.

Апелянт вважає неправомірними дії управління праці та соціального захисту населення виконкому Довгинцівської районної у місті ради щодо несвоєчасної видачі посвідчення члена сім`ї загиблого військовослужбовця встановленого зразка та своєчасного не встановлення дітям статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця відповідно до п. 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» .

Спір полягає в тому, що відповідач повинний був визначити статус особи та визначив його за п. 2 ст. 10 вказаного Закону, а повинно було визначити за п. 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Саме невірно визначений статус позбавив можливості своєчасно призначити пільги дітям.

Суд не надав належної оцінки факту, що комісії ВЛК на дату смерті не були сформовані та не розглядали питання щодо працівників МВС. Тому наполягання відповідача про надання документу, який дублював експертний висновок та не змінював (не міг змінити або відмінити експертний висновок 2006 та 2007 років) є протиправними.

Лише 20 жовтня 2016 року дітям померлого надано статус члена родини загиблого військовослужбовця та після надання постанови ВЛК видані відповідні посвідчення. Його матері було змінено статус з п. 2 на п. 1 ст. 10 закону.

Апелянт зазначає, що для отримання посвідчень не було необхідно отримати постанови ВЛК, оскільки батько вже був на пенсії і не працював, для колишніх військовослужбовців потрібен висновок МСЄК не нижче обласного, що було зазначено Дніпропетровською обласною МСЕК.

Також апелянт зазначає, що суду надані розрахунки щодо сплати комунальних послуг та відповідачем не оспорювався фактичний розрахунок, не заперечувався факт користування пільгами лише за нормами на одну особу (без врахування норм на членів родини).

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначається, зокрема, що після надання 20.10.2016р. Постанови ВЛК ДУ ТМО МВС України по Дніпропетровській області №14/4 від 09.08.2016р. і довідки №151 від 13.10.2016р. Криворізького міського відділу управління поліції охорони в Дніпропетровській області, їм було встановлено статус осіб, на яких поширюється чинність п.1 ст.10 Закону і видано посвідчення на пільги.

Враховуючи вищевикладене управління праці та соціального захисту населення виконкому Довгинцівської районної в місті ради діяло в межах повноважень згідно з вимогами чинного законодавства України, у тому числі і відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС, затвердженого Наказом внутрішніх справ України від 06.02.2001 № 85, яким передбачено, що визначення причинного зв`язку захворювання (поранення) у колишніх осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ покладено на штатні ВЛК МВС України. Наказ і на теперішній час є чинним.

Тому посилання на неправомірне вимагання постанови ВЛК на підтвердження захворювання його батька є безпідставним та не обгрунтованим.

Крім того зазначаємо, що всі необхідні документи надані лише 20.10.2016, тобто управління праці та соціального захисту населення виконкому Довгинцівської районної в місті ради не завдало ні моральної ні матеріальної шкоди, а діяло лише в межах чинного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 (а.с. 9) внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .

01.05.2007 р. ОСОБА_2 видано посвідчення № НОМЕР_1 як дружині померлого громадянина із числа ліквідаторів першої категорії, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

ОСОБА_2 має статус вдови померлого ветерана органів внутрішніх справ згідно зі ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів військової служби» та статус члена сім`ї померлого інваліда війни згідно зі ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Разом з ОСОБА_2 зареєстровані її діти ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Довідкою № 95 від 06.03.2007 р. підтверджено, що ОСОБА_2 та члени її сім`ї, які перебувають на її утриманні згідно зі ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» має право на 50% знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг, палива та користування квартирним телефоном.

ОСОБА_2 з квітня 2007 року користувалась пільгами, передбаченими статтею 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як член сім`ї загиблого військовослужбовця, у зв`язку з чим вказав на відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди в частині сплати комунальних послуг.

24.01.2011 р. ОСОБА_2 звернулася до УПСЗ щодо встановлення її дітям статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та просила видати відповідне посвідчення.

Протягом тривалого часу їй надавалися відповіді на її заяву, роз`яснення щодо встановлення відповідного статусу її дітям, зі змісту яких слідувало, що її діти мають право на встановлення відповідного статусу, однак районне управління наполягає, щоб діти заявниці надали копію ВЛК про встановлення причинного зв`язку смерті батька з захворюванням, одержаним під час виконання обов`язків військової служби.

05.11.2014 р. Центральною міжвідомчою експертною комісією МОЗ та МНС України було видано експертний висновок, відповідно до якого встановлено, що захворювання ОСОБА_3 , що призвело до смерті, пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

09.08.2016 р. ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Дніпропетровській області» прийнято постанову, відповідно до якої захворювання колишнього старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Довідкою № 70 від 20.10.2016 р. ОСОБА_2 змінено з пункту 2 на пункт 1 статті 10 статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зазначені обставини встановлені та підтверджені рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2018 та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2018р. у справі 211/1426/17.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Основним завданням Управління праці та соціального захисту населення є забезпечення реалізації державної соціальної політики у сфері соціального захисту населення, що включає: забезпечення реалізації державної політики з питань соціального захисту населення, виконання програм і здійснення заходів у цій сфері; призначення та виплату соціальної допомоги, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством України, тощо.

Відповідно до роз`яснень Міністерства праці та соціальної політики України від 19.08.2008 р. № 813/014/91-08 щодо встановлення ОСОБА_4 статусу особи, на яку поширюється чинність статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», його дружині неодноразово з 2008 року наголошувалось на необхідності надання копії висновку Військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку смерті ОСОБА_3 з захворюванням, травмою, одержаних під час виконання обов`язків військової служби.

Після звернення до суду та надання в зв`язку з цим 20 жовтня 2016 року Постанови ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Дніпропетровській області № 14/Ч від 09.08.2016 р. та довідки № 151 від 13.10.2016 р. Криворізького міського відділу управління поліції охорони в Дніпропетровській області, матері позивача було встановлено статус особи, на яку поширюється чинність п. 1 ст.10 Закону і видано посвідчення на пільги.

Суд зазначає, що позивачем та його законим представником не оскаржувались дії відповідача щодо не надання відповідного статусу до жовтня 2016 року в судовому або позасудовому порядку. Позивач у даному випадку такої не оскаржує такі дії відповідача. Заявлені вимоги стосуються саме не своєчасного встановлення відповідного статусу позивачу, що з огляду на надання необхідних документів до звернення у жовтні 2016 року та не оскарження дій відповідача щодо не надання відповідного статусу до жовтня 2016 року, не вбачається.

Таким чином, суд не вбачає в діях відповідача ознак неправомірності чи бездіяльності, оскільки при встановленні статусу необхідні були документи, які не відносилися до компетенції відповідача, про що неодноразово наголошувалось позивачу.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й матеріальної та моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже у широкому значенні шкода - це втрати. Це майнові або інші негативні наслідки для особи. Традиційно виділяють два види шкоди: 1) матеріальна (майнова). Майнова шкода полягає у знищенні або пошкодженні майна потерпілого. Об`єктом правопорушення виступає річ, тобто предмет матеріального світу, або гроші.

Майнова шкода поділяється на реальні збитки - фактичні втрати, пов`язані із знищенням або пошкодженням майна, та (або) витрати, пов`язані із відновленням свого порушеного права. Також, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Частина 2 статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Колегія суддів вважає за необхідне застосувати рішення Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України» заява № 54904/08 як джерело права, яке є частиною національного законодавства.

Відповідно до цього рішення Європейського суду з прав людини стаття 1 Протоколу № 1 захищає «майно», яке може бути або «існуючою річчю», або активами, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він або вона має щонайменше «законне сподівання» успішного здійснення майнових прав. Коли майновий інтерес покладено в основу вимог, особа, якій він належить, може розглядатись як така, що має «законне сподівання», якщо є достатні підстави для цього інтересу в національному законодавстві, наприклад, коли є усталені прецеденти національних судів, що підтверджують його наявність. Можна сказати, що незаконне сподівання виникає, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника потім відхилюються національними судами (дивись Kopecky, згадуване вище, § 50).

Для створення законного сподівання, законна норма, на яку посилаються, має визначити певні правила для позову. Якщо законні вимоги, які мають бути дотримані, та інші параметри позову чітко не визначені, певна правова норма не може бути застосована для обґрунтування законного сподівання (дивись Klaus та Iouri Kiladze v. Georgia, № 7975/06, §§ 58-60, 2 лютого 2010р.).

Як вбачається із суті позовних вимог позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої сум та пільг. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що недоотриманий позивачем суми, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України. Суд наголошує, що у позивача до жовтня 2016р., не було законних сподівань на отримання відповідних сум та пільг, оскільки на цей момент він не набув відповідний статус.

Також, у справі, що розглядається, позивач не довів, що тривала діяльність відповідача викликала у нього психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності державного органу та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян.

Отже, суд, вважає, що позивач не набув право на компенсацію шкоди.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 17.03.2023 року в адміністративній справі №211/1425/17 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 17.03.2023 року в адміністративній справі №211/1425/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії органу владних повноважень, відшкодування майнової шкоди та моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 07 серпня 2023 року.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко