Справа № 420/3425/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2023-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3425/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Міністерства оборони України про визнання протиправною відмови,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Міністерство оборони України, у якій, з урахуванням уточненої позовної заяви від 08.05.2023 року (а.с. 89), просить суд:

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 02.02.2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач - ОСОБА_1 мобілізований до лав Збройних сил України. При здійсненні мобілізації позивача було направлено до військової частини НОМЕР_1 . Під час проведення мобілізаційних дій позивач не був ознайомлений з наказом про закріплення до ВЧ НОМЕР_1 та не отримав копію наказу.

02.02.2023 року ОСОБА_1 подано рапорт Начальнику штабу - першому заступнику командира запасного механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 про його звільнення з лав Збройних сил України на підставі пп. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме як військовослужбовця, який має необхідність постійного догляду за хворою матір`ю своєї дружини, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Як зазначено у позові, до рапорту ОСОБА_1 подав належним чином засвідчені документи, які підтверджують його законну позицію про право звільнення з військової служби, а саме:

1) Копія паспорта ОСОБА_1 ;

2) Копія паспорта ОСОБА_2 ;

3) Копія свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2 ;

4) Копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 ;

5) Копія свідоцтва про перший шлюб ОСОБА_3 ;

6) Копія рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.08.2012 року;

7) Копія свідоцтва про шлюб між позивачем та ОСОБА_4 ;

8) Копія висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують догляду № 52/375 від 21.03.2022 року.

Як зазначено на копії рапорту Начальник штабу перший заступник командира запасного механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_5 клопотав по суті рапорту старшого солдата О. Черніговського командиру військової частини НОМЕР_1 . ТВО начальник штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 , підполковник ОСОБА_6 зазначив написом від руки «не погоджую» та поставив резолюцію «не має підстав», що свідчить про фактичну відмову у задоволенні поданого рапорту.

У зв`язку з викладеним, позивач вважає, що йому не було надано повноцінної відповіді з підставами відмови, а надано тільки копію рапорту з резолюцією підполковника ОСОБА_7 , що є порушенням процедури розгляду рапорту.

На переконання позивача, відмова відповідача у задоволені рапорту оформлена з порушенням закону (без надання письмової відповіді на рапорт із зазначенням визначених законом підстав відмови у задоволенні рапорту про звільнення) та є протиправною.

Позивач ставить під сумнів дотримання процедури розгляду поданого ним рапорту про звільнення та направлення запиту про перевірку його сімейного стану.

Згідно уточненої позовної заяви від 08.05.2023 року (а.с. 89), представник позивача зазначив, що позивача переведено до військової частини НОМЕР_2 наказом, з яким його не було ознайомлено. Представник позивача вперше ознайомився з наказом про переведення старшого солдата ОСОБА_1 , отримавши відзив на позовну заяву.

Тобто дані про офіційне переведення стали відомі тільки 03 березня 2023 року.

Представник позивача наполягав на тому, що належним відповідачем є військова частина НОМЕР_1 , оскільки процедура подачі рапорту була здійснена під час перебування позивача у ВЧ НОМЕР_1 , тобто процесуальна дія щодо не розгляду рапорту вчинялась безпосередньо командиром Військової частини НОМЕР_1 . Наказ про переведення ОСОБА_1 датований 24.02.2023 року, а рапорт про звільнення поданий 02.02.2023 року безпосередньо командиру військової частини НОМЕР_1 .

Отже, позивач вважає, що саме командир ВЧ НОМЕР_1 повинен був розглянути рапорт та надати змістовну відповідь щодо результату розгляду рапорту.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточненої позовної заяви від 08.05.2023 року (а.с. 89), позивач просить суд визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 02.02.2023 року.

Рух справи

Ухвалою від 01.03.2023 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/3425/23 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

03.03.2023 року до канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначив, що старшого солдата ОСОБА_1 зараховано наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 09.02.2023 року №39-РС у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 . З 25 лютого 2023 року справи та посаду здав та вибув до нового служби до військової частини НОМЕР_2 . Отже, станом на 03.03.2023 року військову службу у військовій частині НОМЕР_1 не проходить, питання щодо порядку проходження військової служби позивачем повинен вирішувати командир військової частини НОМЕР_2

18.04.2023 року до канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від третьої особи надійшли пояснення, в яких зазначено, що позивачу було відомо на момент подання уточненого позову, після залишення позову без руху на підставі ухвали суду від 24.02.2023 року, що його прямим командиром є командир іншої військової частини НОМЕР_2 , а не військової частини НОМЕР_1 . Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо повторного розгляду його рапорту про звільнення не можуть бути заявлені до командира військової частини НОМЕР_1 , через те, що позивач на час розгляду справи проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому командир військової частини НОМЕР_1 не уповноважений приймати будь-які рішення стосовно військовослужбовця іншої частини.

Ухвалою суду від 02.05.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху після відкриття провадження відповідно до ч. 13 ст. 171 КАС України. Позивачу роз`яснено, що виявлені недоліки мають бути усунені шляхом надання до суду: уточненої позовної заяви з урахуванням висновків зазначених в ухвалі суду; інформації про місцезнаходження, відомі номери засобів зв`язку, офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти військової частини НОМЕР_2 .

08.05.2023 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить: визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 02.02.2023 року.

У поданій заяві позивач зазначив, що військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем у справі.

08.05.2023 року до суду через канцелярію надійшов відзив на уточнену позовну заяву від Військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою від 22.05.2023 року суд ухвалив розгляд справи №420/3425/23 проводити в порядку загального позовного провадження та призначив по справі підготовче засідання на 21.06.2023 року.

Ухвалою суду від 21.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 420/3425/23 до судового розгляду по суті на 02.08.2023 року - 10 год. 30 хв.

У судове засідання, призначене на 02.08.2023 року, з`явився представник третьої особи. Сторони до суду не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та завчасно.

Представником відповідача подано клопотання про розгляд справи без його участі.

Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За приписами ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, керуючись приписами ч. 9 ст. 205 КАС України, ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 02.08.2023 року, продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

Позиція відповідача

Відповідно до відзиву на позовну заяву та уточнену позовну заяву, відповідач проти задоволення позову заперечує.

Щодо фактичних обставин справи відповідач у відзиві зазначив про те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №21 від 21.01.2023 року старшого солдата ОСОБА_8 , старшого стрільця відділення охорони взводу роти охорони Ізмаїльського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Одеської області, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 17 січня 2023 року №16-РС зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 та призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 21 січня 2023 року №26-РС на посаду старшого навідника 2 мінометного взводу 1 запасної мінометної батареї запасного механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . 3 21 січня 2023 року зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 .

З метою реалізації права на звільнення, позивачем було подано рапорт вх. №1936 від 02.02.2023 року, щодо звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю своєї дружини.

Підтвердженням додано до рапорту копію висновку закладу охорони здоров`я про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №52/375 від 21.03.2022 року. Даний висновок дійсний до 21.03.2023 року.

Опрацювавши надані документи рапорт був залишений без реалізації з наступних підстав: 1.Висновок №52/375 не дає підстав вважати, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду. Даний висновок є підставою для отримання соціальної послуги. 2. Відповідно до Постанови КМУ №413 від 12.06.2013 затверджено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, в якому чітко визначено, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років. Оскільки матері дружини позивача більш ніж 18 років, тому для реалізації підстави для звільнення слід долучати медичний висновок МСЕК для осіб віком понад 18 років.

Враховуючи викладене, відповідач стверджує, що у командування військової частини НОМЕР_1 відсутні були підстави для задоволення та реалізації рапорту на звільнення, а позивачем не надано документів, які б надавали йому право на звільнення.

Пояснення третьої особи

Відповідно до пояснень на позовну заяву, Міністерство оборони України проти задоволення позову заперечує.

У поясненнях зазначено про необґрунтованість вказаних позивачем підстав звільнення з військової служби.

Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ пунктом 2 частиною 4 ст. 26 визначено підстави для звільнення з військової служби. Позивач зазначив одну із підстав, а саме: підпункт «г» - за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю своєї дружини. Позивачем надано докази, що мати його дружини - ОСОБА_2 , відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії № 52/375 від 21.03.2022, не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Тобто, ОСОБА_2 потребувала здійснення щодо неї догляду ще з 21 березня 2022 року.

Однак, третя особа вказує, що позивачем не надано жодних доказів про те, що ОСОБА_2 є членом його сім`ї, тобто такою, що спільно проживає, пов`язана спільним побутом та має взаємні права і обов`язки з ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 7 статті 13 Закону України «Про соціальні послуги» фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд. Однак, третя особа вказує, що позивачем не було подано доказів щодо отримання такої компенсації, тому відсутні підтвердження, що він надавав соціальну послугу з догляду на непрофесійній основі стосовно ОСОБА_2 до призову його на військову службу.

Також третьою особою зазначено, що ОСОБА_1 не повідомив орган територіального центру комплектування та соціальної підтримки, під час проведення щодо нього мобілізаційних заходів, стосовно того факту, що мати його дружини потребує постійного догляду і саме він має надавати такий догляд.

Третя особа акцентувала увагу на те, що позивач не аргументував, чому саме він, а не його дружина, чи інші особи, що є членами сім`ї ОСОБА_2 , має необхідність здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 .

Також третьою особою зазначено, що доданий до позовної заяви висновок лікарсько-консультативної комісії № 52/375 від 21.03.2022 дійсний до 21.03.2023. Враховуючи те, що позивач одружився з ОСОБА_3 19.01.2023, був мобілізований 21.01.2023, то варто зазначити про незначний залишок строку дії висновку з дати подання рапорту - 02.02.2023, менше двох місяців. Крім того, на час відкриття провадження у справі висновок № 52/375 від 21.03.2022 є недійсним.

На підставі вищевикладеного представник Міністерства оборони України вважає, що командування військової частини НОМЕР_1 прийняло обґрунтоване рішення стосовно відмови у задоволенні рапорту про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що ним не було доведено ні факту спільного проживання з ОСОБА_2 , ні того, що саме він, а не інші особи мають надавати послугу з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 .

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 мобілізований до лав Збройних сил України.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.01.2023 року №21, старшого солдата ОСОБА_8 , старшого стрільця відділення охорони взводу роти охорони Ізмаїльського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Одеської області, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 17 січня 2023 року №16-РС зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 та призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 21 січня 2023 року №26-РС на посаду старшого навідника 2 мінометного взводу 1 запасної мінометної батареї запасного механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . З 21 січня 2023 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (а.с. 73).

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2023 №55, старшого солдата ОСОБА_8 , старшого навідника 2 мінометного взводу 1 запасної мінометної батареї запасного механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , зарахованого наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 09 лютого 2023 року №39-РС у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , з 25 лютого 2023 року наказано вважати таким, що вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_2 (а.с. 74).

В уточненій позовній заяві від 08.05.2023 року (а.с. 89), представник позивача зазначив, що позивача переведено до військової частини НОМЕР_2 наказом, з яким його не було ознайомлено. Представник позивача вперше ознайомився з наказом про переведення старшого солдата ОСОБА_1 , отримавши відзив на позовну заяву, 03.03.2023 року.

02.02.2023 року ОСОБА_1 подав рапорт Начальнику штабу - першому заступнику командира запасного механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , яким просив клопотати перед командуванням про звільнення зі служби відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю своєї дружини ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі люди не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують догляду № 52/375 від 21.03.2022 року.

На рапорті наявний штамп реєстрації вхідної кореспонденції військової частини НОМЕР_1 , де зазначено дата 02.02.2023, вх. №1936 (а.с. 9. 76).

До рапорту додані документи:

1) Копія паспорта ОСОБА_1 ;

2) Копія паспорта ОСОБА_2 ;

3) Копія свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2 ;

4) Копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 ;

5) Копія свідоцтва про перший шлюб ОСОБА_3 ;

6) Копія рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.08.2012 року;

7) Копія свідоцтва про шлюб між позивачем та його дружиною від 19.01.2023 року;

8) Копія висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують догляду № 52/375 від 21.03.2022 року.

Як зазначено на копії рапорту, Начальник штабу - перший заступник командира запасного механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_5 клопотав по суті рапорту старшого солдата О. Черніговського командиру військової частини НОМЕР_1 .

Також рапорт містить напис від руки «не погоджую» та резолюцію «не має підстав» командування військової частини НОМЕР_1 .

На переконання позивача, відмова військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту від 02.02.2023 року оформлена з порушенням закону (без надання письмової відповіді на рапорт із зазначенням визначених законом підстав відмови у задоволенні рапорту про звільнення) та є протиправною, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Пунктом 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Станом на час розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 року № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII).

Згідно із статтею 1 Закону № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, згідно пункту 4 якого встановлено призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Законом, який встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, є Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (у редакції чинній на момент виникнення чинних правовідносин, далі Закон № 3543-XII).

За визначенням ст. 1 цього Закону, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно приписів статті 2 Закону № 3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України "Про оборону України", цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Статтею 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на час подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби), визначено підстави для звільнення з військової служби.

Так, підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

2) під час воєнного стану:

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до ч. 7 ст.26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд відмічає, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Суд зазначає, що, згідно з пунктом 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно з абзацом тринадцятим п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Як слідує з обставин справи, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та 02.03.2023 року подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю своєї дружини ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хвороба якої підтверджується медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі люди не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують догляду № 52/375 від 21.03.2022 року.

Натомість, відповідач зазначає, що у командування військової частини НОМЕР_1 були відсутні підстави для задоволення та реалізації рапорту на звільнення, оскільки позивачем не надано документів, які б надавали йому право на звільнення, зокрема медичного висновку медико-соціальної експертної комісії, в якому чітко визначено необхідність постійного стороннього догляду за хворою матір`ю його дружини.

Згідно матеріалів справи, позивачем у якості доказу того, що мати його дружини - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є хворою та потребує постійного догляду подав до рапорту Висновок лікарсько-консультативної комісії № 52/375 від 21.03.2022 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі люди не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, яким рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок дійсний до 21.03.2023 року (а.с. 26).

Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_10 зареєстрований шлюб 19.01.2023 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим 19.01.2023 року (а.с. 25).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , прізвище ОСОБА_4 після державної реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_9 .

Також сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю дружини позивача - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 22).

Однак, суд погоджується з твердженнями відповідача та третьої особи, що вказані обставини не є підставою звільнення позивача з військової служби згідно підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Позивач жодним чином не аргументує позицію, чому саме він, а не його дружина, ОСОБА_9 , чи інші особи, що є членами сім`ї ОСОБА_2 , має необхідність здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 .

За наявності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, позивачем не надано жодних доказів того, що саме він має здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 .

Позивачем не надано підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Також слід взяти до уваги те, що доданий до позовної заяви Висновок лікарсько-консультативної комісії № 52/375 від 21.03.2022 року був дійсний до 21.03.2023 року.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 74 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не було доведено ні факту спільного проживання з ОСОБА_2 , ні того, що саме він, а не інші особи мають надавати їй послугу з догляду на непрофесійній основі, суд вважає, що командування військової частини НОМЕР_1 прийняло обґрунтоване рішення стосовно відмови у задоволенні рапорту про звільнення ОСОБА_1 .

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У той же час, в адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з`ясування всіх обставин у справі (пункт 4 частини 3 статті 2, частини 2, 4 статті 9, частина 3 статті 77, частина 6 статті 94 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі викладеного, враховуючи підтвердження доводів відповідача про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби згідно підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, суд вважає, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74, 76-77, 90, 205, 242-246, 250, 255-258, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Міністерство оборони України про визнання протиправною відмови у задоволенні рапорту про звільнення від 02.03.2023 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 14.08.2023 року.

Суддя Г. В. Лебедєва

.