Справа № 400/2564/23
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2023-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/2564/23

Головуючий в 1 інстанції: Величко А.В. Дата і місце ухвалення: 25.05.2023р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі від 01.03.2023р. №91-О та в трудовій книжці;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Миколаївській області змінити у наказі від 01.03.2023р. №91-О формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі «звільнити за власним бажанням, відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)» на «звільнити згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Миколаївській області внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме: у розділі «Відомості про роботу» запис №24 від 01.03.2023р. «звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)» визнати недійсним та внести новий запис наступного змісту: «звільнено з займаної посади відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору»;

- стягнути з ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат на підставі ст.44 КЗпП України, у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору;

- стягнути з ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 04.10.2019р. він працював на посаді головного спеціаліста відділу з ретроконверсії ГУ ПФУ в Миколаївській області, яка відноситься до посад державної служби. Наказом ГУ ПФУ в Миколаївській області від 01.04.2022р. №71-О встановлений простій для працівників зазначеної установи з 01.04.2022р. до моменту закінчення воєнного стану. Хоча подія, яка визначена кінцевим терміном дії наказу, не наступила, наказом відповідача від 13.01.2023р. №21-О вирішено припинити простій з 16.01.2023р. для працівників Головного управління, з визнанням такими, що втратили чинність пунктів 1 та 3 наказу від 01.04.2022р. №71-О. У зв`язку з невиконанням ГУ ПФУ в Миколаївській області законодавства про працю та умов Колективного договору (в частині забезпечення безпечних умов праці, висунення вимог виконання роботи у небезпечних для життя умовах у вигляді роботи під час повітряної тривоги та обстрілів без наявності захисної споруди, придатної для укриття персоналу, без припинення роботи під час повітряної загрози, особливо враховуючи, що його робоче місце перебуває у будівлі, яка знаходиться поблизу хімічно небезпечного об`єкта, а також в частині невиплати у 2020 та 2021 роках матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань) ОСОБА_1 16.01.2023р. звернувся до роботодавця із заявою про звільнення його з посади за ініціативою робітника на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак, відповідачем 01.03.2023р. був виданий наказ №91-О, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії ГУ ПФУ в Миколаївській області за власним бажанням відповідно до ч.3 ст.86 Закону України «Про державну службу». Аналогічні відомості внесено до його трудової книжки (запис №24 від 01.03.2023р.). Дії відповідача щодо формулювання причини його звільнення у наказі про звільнення від 01.03.2023р. №91-О та в трудовій книжці ОСОБА_1 вважає протиправними, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить скасувати рішення від 25.05.2023р. з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволенні позову у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам позивача, що підстави для звільнення державного службовця не врегульовані повністю Законом України «Про державну службу», а мають відсильний характер до приписів статей КЗпП України. Можливість звільнення особи, яка є державним службовцем з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, узгоджується з положеннями ч.3 ст.5 Закону №889-VIII, відповідно до якої дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Судом не враховано роз`яснень Національного агентства України з питань державної служби, наданих на запит ОСОБА_1 у листі від 22.02.2023р., де зазначено, що: ч.3 ст.86 Закону №889-VIII має відсильний характер та повинна застосовуватися разом з відповідною статтею КЗпП України; при незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Також, апелянт посилається на те, що при зверненні з даним позовом до суду ним наведено обґрунтування невиконання ГУ ПФУ в Миколаївській області умов колективного договору в частині забезпечення вимог безпеки життя працівників, в тому числі пов`язаних з хімічним захистом працюючого персоналу, яким судом першої інстанції не надано правової оцінки. Судом не враховано, що незважаючи на те, що Інгульський район перебуває у зоні ураження ракетами С-300, відповідач не визначився із захисними спорудами, які необхідно використати для укриття його працівників. Судом першої інстанції надано перевагу рекомендаціям Держпраці для роботодавців щодо забезпечення належних та безпечних умов праці на робочих місцях суб`єктів господарювання, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які функціонують та надають соціальні послуги в умовах воєнних (бойових) дій, над законодавчими нормативними актами, зокрема, Кодексом цивільного захисту України.

Посилається апелянт і на те, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють питання виплати працівникові матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Зокрема, суд обмежився зазначенням, що виплата такої допомоги є правом роботодавця, а не його обов`язком, однак не врахував, що відповідна виплата здійснюється у межах встановленого фонду оплати праці. ОСОБА_1 тричі звертався до ГУ ПФУ в Миколаївській області із заявами про отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, відповіді на які не отримав, як і власне допомоги. При цьому, на запит позивача у листі від 03.02.2023р. Головне управління підтвердило, що фондом оплати праці така допомога була передбачена та виплачувалася працівникам у 2019-2021 роках. До того ж, предметом спору у даній справі не була вимога щодо виплати (стягнення) відповідної матеріальної допомоги. Суд повинен був розглянути питання чи є невиплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань порушенням умов колективного договору.

В обґрунтування своїх доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права апелянт зазначає, що судом не дотримано вимог ст.258 КАС України, яка регулює строк розгляду справи, а також оскаржуване судове рішення ухвалено з недотриманням вимог ч.3 ст.243 КАС України.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, з 04.10.2019р. ОСОБА_1 обіймав посаду головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Миколаївській області.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та запровадженням воєнного стану, наказом ГУ ПФУ в Миколаївській області №71-О від 01.04.2022р. «Про встановлення простою та запровадження дистанційної роботи у зв`язку з введенням військового стану» встановлено простій для працівників Головного управління з 01.04.2022р. до моменту закінчення воєнного стану та запроваджено дистанційну роботу.

Наказом ГУ ПФУ в Миколаївській області від 13.01.2023р. №21-О «Про припинення простою та виконання обов`язків» припинено з 16.01.2023р. простій для працівників ГУ ПФУ в Миколаївській області та визнано їх такими, що приступили з 16.01.2023р. до виконання обов`язків за посадами. Також, вказаним наказом визнано пункти 1 та 3 наказу від 01.04.2022р. №71-О такими, що втратили чинність.

16.01.2023р. ОСОБА_1 подав до ГУ ПФУ в Миколаївській області заяву про надання з 16.01.2023р., на підставі ст.3 Закону України «Про відпустки», основної щорічної відпустки тривалістю 30 календарних днів та додаткової відпустки за стаж державної служби тривалістю 15 календарних днів з наступним звільненням 01.03.2023р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України через невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору, а саме:

- забезпечення безпечних умов праці (п.7.1 Колективного договору), вимоги виконання роботи в небезпечних для життя умовах (ст.153 КЗпП України) у вигляді роботи під час повітряної тривоги та обстрілів без наявності захисної споруди, придатної для укриття персоналу, без припинення роботи під час повітряної загрози, особливо враховуючи перебування робочого місця в будівлі, яка розташована поблизу хімічно-небезпечного об`єкта;

- ненадання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 та 2021 роки (звертався тричі), що є невиконанням п.4.4.2 Колективного договору.

Наказом начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області №91-О від 01.03.2023р. «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Миколаївській області, за власним бажанням, відповідно до ч.3 ст.86 Закону України «Про державну службу» (зі змінами).

Таку ж підставу звільнення було внесено до його трудової книжки, де зроблено запис №24 від 01.03.2023р.: «звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)».

04.03.2023р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Миколаївській області із заявою, в якій просив змінити формулювання причини звільнення в наказі №91-О від 01.03.2023р., зазначивши, що його звільнено за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов трудового договору, згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (зі змінами). Також, ОСОБА_1 просив виплатити на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України.

Вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо формулювання причин звільнення ОСОБА_1 оскаржив їх в судовому порядку.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача про порушення ГУ ПФУ в Миколаївській області трудового законодавства та колективного договору щодо не забезпечення працівників безпечними умовами праці. Суд зазначив, що займана посада ОСОБА_1 відноситься до посад державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із припиненням такої служби, регулюються Законом України №889-VIII «Про державну службу», тому підстави для застосування законодавства про працю відсутні.

Також, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на неправомірність дій відповідача щодо невиплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, зазначивши, що надання державному службовцю такої допомоги є правом керівника державної служби, а не його обов`язком. До того ж, за висновками суду першої інстанції, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань повинна надаватися тому державному службовцю, який дійсно має обґрунтовану підставу для її отримання та не може власноруч подолати обставини, що виникли не з його вини, чого у даній справі не встановлено.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Сторонами у справі не заперечується та матеріалами справи підтверджено, що посада головного спеціаліста відділу з ретроконверсії ГУ ПФУ в Миколаївській області, яку ОСОБА_1 займав до звільнення, відноситься до посад державної служби.

Спеціальним законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу є Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі Закон №889-VIII)

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина 2 статті 1 Закону №889-VIII).

Статтею 5 Закону №889-VIII визначено умови правового регулювання державної служби.

Так, відповідно до норм частин 1-3 ст.5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін врегульовано ст.86 Закону №889-VIII.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Таким чином, частина 3 статті 86 Закону №889-VIII має відсильний характер та повинна застосовуватися разом з відповідною статтею Кодексу законів про працю України, що узгоджується зі змістом ст.5 Закону №889-VIII.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною третьою статті 38 Кодексу передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

З аналізу вказаних норм у її сукупності слідує, що підстави припинення служби діляться на загальні, передбачені Кодексом законів про працю України, зокрема ст.38 Кодексу, та спеціальні, передбачені Законом №889-VIII, зокрема, статтею 86 цього Закону.

Верховний Суд у постанові від 26.11.2020р. по справі №821/1685/16 сформулював правовий висновок, що висновки судів про можливість звільнення особи, яка є державним службовцем з підстав, передбачених частиною 3 статті 38 КЗпП України, узгоджуються з положеннями частини 3 статті 5 Закону №889-VIII, відповідно до яких дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом №889-VIII.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.

При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина 3 статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства, факт усунення таких порушень та відсутність негативних наслідків для працівника від таких порушень не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні його за частиною 3 статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Отже, для звільнення працівника за статтею 3 статті 38 КЗпП України достатнім є лише самого факту невиконання роботодавцем законодавства про працю.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №813/2869/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оскільки ОСОБА_1 написав заяву про звільнення саме на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, тому в ГУ ПФУ в Миколаївській області було дише два правомірних варіанти поведінки: звільнити позивача на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України або, якщо відповідач вважає, що порушень трудового законодавства та/або умов колективного договору не мало місця по відношенню до ОСОБА_1 - відмовити в задоволенні його заяви про звільнення із зазначеної підстави. В такому випадку позивач мав право звернутись до суду з позовом.

В будь-якому випадку Головне управління ПФУ в Миколаївській області не може змінити підставу звільнення, в тому числі звільнити позивача на підставі ч.3 ст.86 Закону №889-VIII (за власним бажанням) за відсутності на це волевиявлення ОСОБА_1 .

А відтак, колегія суддів доходить висновку про неправомірність звільнення ОСОБА_1 наказом ГУ ПФУ в Миколаївській області від 01.03.2023р. №91-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Миколаївській області, за власним бажанням, відповідно до ч.3 ст.86 Закону України «Про державну службу».

При зверненні з даним позовом до суду ОСОБА_1 просив, серед іншого, змінити у наказі від 01.03.2023р. №91-О формулювання причини його звільнення, а саме: замість «звільнити за власним бажанням, відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)» зазначити «звільнити згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору», з внесенням відповідних змін до трудової книжки.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

У правовідносинах, які виникли між сторонами, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни формулювання причини звільнення, оскільки, як вже зазначалося, при вирішенні питання про звільнення особи за ч.3 ст.38 КЗпП України роботодавець, у даному випадку ГУ ПФУ в Миколаївській області, зобов`язаний був вчинити дії щодо визнання або невизнання факту невиконання ним законодавства про працю та умов колективного договору, за наслідками чого прийняти одне з рішень звільнити ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України або відмовити у такому звільненні.

Відповідних дій відповідачем вчинено не було, що свідчить про те, що ГУ ПФУ в Миколаївській області не розглянуло заяви ОСОБА_1 від 16.01.2023р. у передбачений законом спосіб.

Суд не вправі перебирати на себе повноваження відповідача щодо розгляду заяви позивача про невиконання Головним управлінням законодавства про працю та умов колективного договору, за відсутності з цього приводу відповідного рішення роботодавця, законність саме якого може бути предметом розгляду в суді.

Враховуючи, що позивач не ставить перед судом питання про поновлення його на роботі, колегія суддів не вирішує зазначеного питання, обмежившись лише визнанням наказу ГУ ПФУ в Миколаївській області від 01.03.2023р. №91-О незаконним і його скасуванням.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав і для задоволення похідних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ГУ ПФУ в Миколаївській області на його користь вихідної допомоги у розмірі трьох середніх заробітних плат на підставі ст.44 КЗпП України у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, а також середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку.

Висновки колегії суддів у даній справі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.01.2021р. по справі №522/18387/17.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Оскільки при вирішенні спору судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права, тому, відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково задовольнити скаргу позивача, скасувати рішення суду від 25.05.2023р., з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання розподілу судових витрат колегія суддів керується положеннями статтею 139 КАС України, згідно з якими при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6 статті 139 Кодексу передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем сплачено 1073,60 грн. судового збору (квитанція про сплату №5974 від 17.03.2023р.), а при поданні апеляційної скарги 1609,50 грн. (квитанція №26312 від 16.06.2023р.) судового збору.

А відтак, у зв`язку з частковим задоволенням позову, з ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1341,55 грн. судового збору.

Враховуючи, що дана справа, у відповідності до п.1 ч.6 ст.12 КАС України, є справою незначної складності та розглядалась судом першої інстанції за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 01 березня 2023 року №91-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (, вул. Морехідна, 1, м.Миколаїв, 54008) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 1341,55 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 15 серпня 2023 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук