Справа № 620/5285/23
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року м. Чернігів Справа № 620/5285/23

Чернігівський окружний адміністративний суд:

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участь секретаря Краснової О.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника Міністерства розвитку громад,

територій та інфраструктури України Лов`як С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 ( далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Міністерства розвитку громад та територій України (далі також - відповідач 1), Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі також - відповідач 2) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним наказом, у зв`язку з проведенням реорганізації Міністерства розвитку громад та територій України, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу Міністерства розвитку громад та територій України 31.03.2023, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Позивач вважає вказаний наказ протиправним, виданим всупереч вимог чинного законодавства, тому просить позовні вимоги задовольнити у спосіб, визначений у прохальній частині позову.

10.05.2023 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Відповідач 1 відзив на позов суду не подав.

Відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

На підставі цієї норми, суд розцінює неподання відповідачем відзиву, як визнання ним позову в частині, що стосується відповідача 1.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( частина шоста статті 162 КАС України).

Відповідач 2 подав суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки спірний наказ Мінінфраструктури не видавався, тому права позивача з його боку не порушені. Також зазначив, що позивачу запропоновані всі посади, наявні у Мінінфраструктури. У свою чергу в попередженні про наступне вивільнення від 28.02.2023 позивач погодився на зайняття посади начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури, однак у зв`язку з тим, що на зайняття вказаної посади претендувала ще одна особа - ОСОБА_2 , то з метою оцінки відповідності професійної компетентності, комісією проведена співбесіда, за результатами якої на зазначену посаду призначена ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 04.07.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю, просив задовольнити з мотивів, наведених у позові, уточнивши дату, з якої просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, а саме з 01.04.2023, замість з 28.03.2023, як помилково вказану.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений по дату час та місце розгляду справи.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні позов не визнав з доводів, викладених у відзиві. Щодо зміни дати в одній із позовних вимог, то заявлене позивачем уточнення суперечить вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, тому просить суд не брати його до уваги.

Заслухавши в судовому засіданні позивача, представника Мінінфраструктури, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.12.2022 № 1343 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» перейменовано Міністерство інфраструктури на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури (пункт 1), (далі - Мінінфраструктури). Реорганізовано Міністерство розвитку громад та територій шляхом приєднання до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури (пункт 2). Установлено, що Міністерство розвитку громад та територій, що припиняється згідно з цією постановою, продовжує виконувати функції та повноваження у визначених сферах до завершення здійснення заходів з приєднання до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури, якому передаються функції та повноваження до Міністерства розвитку громад та територій. Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства розвитку громад та територій, що реорганізується (пункт 3), копії постанови та виписки додаються.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань юридичну особу Міністерство інфраструктури України перейменовано на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України без зміни ідентифікаційного коду 37472062.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Мінрегіон перебуває у стані припинення та не вважається припиненою юридичною особою у зв`язку із відсутністю відомостей про його припинення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 № 1198-р «Про утворення комісії з проведення реорганізації Міністерства розвитку громад та територій України» утворено комісію з проведення реорганізації Мінрегіону (далі - Комісія) та затверджено Голову Комісії, абзацом третім пункту 3 вказаного розпорядження доручено Голові Комісії забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією Міністерства розвитку громад та територій .

Наказом від 31.03.2023 № 284 К/ОС ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу, 31 березня 2023 року, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», (т. 1 а.с. 167).

Вважаючи протиправним вказаний наказ, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статті 38, 43 Конституції України передбачають, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» ( далі-Закону №889-VIII) цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення. Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону №889-VIII.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

На момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон №889-VIII в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, який набрав чинності 13 лютого 2020 року.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440- IX були внесені зміни, зокрема, до статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, частину третю статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом наступного змісту: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.".

Отже, після внесення змін до частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме: з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах неодноразово повторював, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду, і які існували на день звільнення.

Крім того, частиною третьою статті 87 Закону № 889-VІІІ у редакції Закону №1285-ІХ законодавець чітко визначив можливість звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої цієї статті (зокрема, у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) виключно за відсутності можливості запропонувати йому відповідні посади або в разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Суд наголошує, що суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак відповідач 1 у межах спірних правовідносин був зобов`язаний дотриматися визначеної законом процедури вивільнення державних службовців.

З матеріалів справи встановлено, що позивач попереджений про наступне вивільнення 28.02.2023, в якому погодився на зайняття посади начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури (т. 1, а.с. 106).

Представник відповідач 2 зазначає, що оскільки на зайняття вказаної посади претендувала ще одна особа - ОСОБА_2 , то відповідно до наказу Мінінфраструктури України від 07.03.2023 № 339-К «Деякі питання відбору кандидатів на посади державної служби апарату Мінінфраструктури», з метою оцінки відповідності професійної компетентності, з кандидатами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 комісією проведена співбесіда, за результатами якої призначена ОСОБА_2 , про що свідчить копія з протоколу співбесіди з відбору кандидатів на посади державної служби в Мінінфраструктури України у період дії воєнного стану від 07.03.2023, ( т. 3 а.с. 88).

Проте суд відхиляє вказану позицію відповідача 2, оскільки пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, який має вищу юридичну силу, не передбачено співбесіда з відбору кандидатів, під час проведення процедури звільнення у зв`язку з припиненням юридичної особи.

Крім того, наказ Мінінфраструктури України від 07.03.2023 № 339-К «Деякі питання відбору кандидатів на посади державної служби апарату Мінінфраструктури» не зареєстрований у Міністерстві юстиції України у встановленому законом порядку, тому не є обов`язковим, з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 117 Конституції України нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, установленому законом.

Питання державної реєстрації регулюється Указом Президента України від 03.10.1992 № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», що був прийнятий з метою впорядкування видання міністерствами, іншими органами виконавчої влади нормативно-правових актів, забезпечення охорони прав, свобод і законних інтересів громадян, підприємств, установ та організацій. Набувають чинності такі акти через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Спеціальний порядок державної реєстрації нормативно-правових актів установлений Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 (далі Положення), наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 «Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за № 381/10661.

Критерієм чинності таких актів та їх застосування є державна реєстрація нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та занесення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, який запроваджений згідно з Указом Президента України від 27.06.1996 № 468.

Державна реєстрація полягає у тому, що такі нормативно-правові акти проходять правову експертизу на відповідність Конституції України, законам України та іншим актам законодавства.

Положенням установлено, що державній реєстрації в Мін`юсті підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм (правил поведінки), що, зокрема, зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, установлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують існуючий організаційно-правовий механізм їх реалізації.

Згідно із пунктом 4 Положення № 731 державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

У пункті 5 Положення № 731 визначено, що на державну реєстрацію не подаються акти:

а) персонального характеру (про склад комісій, призначення на посаду і звільнення з неї, заохочення працівників тощо);

б) дія яких вичерпується одноразовим застосуванням, крім актів про затвердження положень, інструкцій та інших, що містять правові норми;

в) оперативно-розпорядчого характеру (разові доручення);

г) якими доводяться до відома підприємств, установ і організацій рішення вищестоящих органів;

д) спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм;

е) рекомендаційного, роз`яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз`яснення, у тому числі податкові, тощо), нормативно-технічні документи (національні та регіональні стандарти, технічні умови, будівельні норми і правила, правила спортивних змагань з видів спорту, визнаних в Україні, тарифно-кваліфікаційні довідники, кодекси усталеної практики, форми звітності, у тому числі щодо державних статистичних спостережень, адміністративних даних та інші).

Абзацами першим та другим пункту 15 Положення № 731 визначено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

Наказ Мінінфраструктури України від 07.03.2023 № 339-К «Деякі питання відбору кандидатів на посади державної служби апарату Мінінфраструктури» зачіпає права, свободи й законні інтереси державних службовців на працю, які проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, тому вказаний наказ підлягав державній реєстрації в Міністерстві юстиції України у встановленому порядку.

Однак судом установлено, що наказ Мінінфраструктури України від 07.03.2023 № 339-К державну реєстрацію не пройшов, тому відповідно до пункту 15 Положення № 731 вважається таким, що не набрав чинності, і не може бути застосований до спірних правовідносин і, відповідно, не викликає правових наслідків, а тому посилання відповідача 2 на цей наказ суд відхиляє.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні підтвердив наявність вакантних посад в новоутвореному внаслідок реорганізації державному органі на дату звільнення позивача, що відповідно до частини першої статті 78 КАС України не підлягає доказуванню, однак зазначив, що позивач не погодився на зайняття інших вакантних посад, наявних у Мінінфраструктури.

Наведені доводи відповідача 2 суд відхиляє, оскільки докази, що позивачу запропоновані інші посади наявні у Мінінфраструктури, на час його звільнення (31.03.2023), ніж та на яку він погодився у попередженні від 28.02.3023, та на яку призначена інша особа (07.03.2023), а він відмовився, суду не надано.

Разом з цим, слід звернути увагу, що Верховний Суд України у постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16 та від 20 листопада 2019 року у справі № 200/1085/19-а.

Отже, наведені обставини свідчать, що звільнення позивача відбулось з підстав, не передбачених законом і, відповідно, з порушенням критерію, встановленого пунктом 1 частини другої статті 2 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ відповідача 1 про звільнення позивача з посади начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу Міністерства розвитку громад та територій України, не відповідає критерію, встановленого пунктом 1 частини другої статті 2 КАС України, що є достатньою підставою для визнання його протиправним та скасування, а позивач поновленню на посаді, з якої він звільнений.

Щодо вимог про поновлення позивача на рівнозначній посаді Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, то суд зазначає таке.

Верховний Суд неодноразово висловлював правовий висновок, суть якого у правозастосуванні частини першої статті 235 КЗпП України зводиться до того, що у разі визнання звільнення протиправним працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, тобто на посаді, з якої протиправно звільнений.

Отже, оскільки предметом спору у цій справі не є питання оскарження позивачем процедури його переведення на посаду у новостворену структуру і задоволення такої позовної вимоги виходить за межі вимог статті 235 КЗпП України, тому суд наголошує, що таке зобов`язання не відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування положень статті 235 КЗпП України у вимірі правовідносин, які виникають у зв`язку з неправомірним звільненням. За таких обставин в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 у справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

З інформації Міністерства розвитку громад та територій України від 24.05.2023 № 31 слідує, що відповідно службової записки члена комісії з проведення реорганізації Міністерства розвитку громад та територій України А. Новицької від 22.05.2023, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 на момент звільнення становить 1208,53 грн (т. 5 а.с. 66).

Час вимушеного прогулу позивача за період з 01.04.2023 (наступний день після звільнення) і по день прийняття даного рішення - 03.08.2023 складає 83 робочих дні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 100307,99 грн (1208,53грн х 83 робочих дні), з відрахуванням обов`язкових платежів, який слід стягнути з відповідача 1.

Також, пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду у цій справі підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує таке.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, індексація, вихідна допомога тощо).

Подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18. Суд вважає такі висновки застосовними до спірних правовідносин.

Так, позивача звільнено з посади 31.03.2023, водночас остаточний розрахунок з позивачем проведений 14.04.2023, що підтверджується випискою з банку від 27.04.2023 (а.с.181, т.1, зворот).

Отже, наведене свідчить про те, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні здійснено відповідачем 1 з порушенням строків, установлених статтею 116 КЗпП України, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача 1 на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За змістом статей 116 та 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на викладене, проаналізувавши зазначені норми права, суд констатує, що першим днем, з якого слід обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку є [день] наступний за днем звільнення, а саме 01.04.2023.

Як вже установлено з матеріалів справи, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 на момент звільнення 1208,53 грн

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2023 (наступний день після звільнення) по 14.04.2023 (день проведення остаточного розрахунку) становить 13 днів.

З урахуванням періоду затримки розрахунку 13 днів, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 1208,53грн, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 15710,89 грн. (1208,53 грн х 13).

Крім того, суд враховує норми частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, у відповідності до якої подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини четвертої статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог.

Враховуючи те, що відповідачем 1 у справі є суб`єкт владних повноважень, відзив на позовну заяву не подано без поважних причин, суд вважає за необхідне, кваліфікувати такі дії відповідача 1 як визнання позову в частині, що його стосується.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Підстави для відшкодування судового збору відсутні.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 31.03.2023 №284 К/ОС.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу Міністерства розвитку громад та територій України з 01.04.2023.

Стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2023 по 03.08.2023 у розмірі 100307,99 грн ( сто тисяч триста сім гривень 99 коп).

Стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2023 по 14.04.2023 у розмірі 15710,89 грн (п`ятнадцять тисяч сімсот десять гривень 89 коп).

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу Міністерства розвитку громад та територій України з 01.04.2023 та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Міністерство розвитку громад та територій України вул.Велика Житомирська,буд.9,м.Київ,01601 .

Відповідач: Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, проспект Берестейський (Перемоги),14, м. Київ,01135, .

Повний текст рішення виготовлено 14 серпня 2023 року.

Суддя І.І. Соломко