Справа № 300/5210/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/5210/22 пров. № А/857/7057/23; А/857/8429/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Управління Держпраці в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року та на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року (головуючий суддя Панікар І.В., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/5210/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці про визнання дії та бездіяльності протиправними,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №261-к "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу з питань трудових відносин та зайнятості Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 08.12.2022; стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по дату ухвалення рішення у справі, виходячи із середньоденної заробітної плати 714,91 грн.; стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області моральну шкоду у розмірі 67000 грн.;стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області судові витрати;покласти на службову особу, винну в незаконному звільненні, обов`язок покрити шкоду, заподіяну Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області у зв`язку з оплатою їй часу вимушеного прогулу.

Обґрунтовує позов тим, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки в даному випадку мала місце саме реорганізація, а не ліквідація юридичної особи публічного права, а тому відповідно до абз. 2 ч. 3 ст 87 Закону України «Про державну службу» їй одночасно з попередженням про звільнення мали запропонувати іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду відповідно до її професійної підготовки, чого зроблено не було.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 року №261-к "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 з 08.12.2022 року на посаді заступника начальника відділу з питань трудових відносин та зайнятості Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Стягнуто з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.12.2022 по 20.03.2023 у сумі 53618,25 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено

Додатковим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 1750 грн. витрат понесених на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що фактично відбулась ліквідація Управління Держпраці в Івано-Франківській області без правонаступництва, а не реорганізація, відтак, як наслідок під час звільнення позивача на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у суб`єкта призначення відсутній обов`язок надання пропозиції щодо зайняття рівнозначної посади та врахування переважного права на залишення на роботі. Вважає, що відповідачем не порушено вимог законодавства України щодо звільнення позивача, оскільки ним було вчинено усі необхідні дії щодо попередження про її майбутнє звільнення та дотримано процедуру звільнення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції від 20 березня 2023 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила щодо її задоволення та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 19.06.2015 року №58-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

01.01.2019 року ОСОБА_1 переведена у відділ з питань трудових відносин та зайнятості, що підтверджується записами трудової книжки позивача.

12.01.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 14 Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці, відповідно до якої :

1. Ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1.

2. Утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.

3. Установити, що: 1) територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій; 2) здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці; 3) міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області.

На виконання вказаної постанови Уряду, наказом Державної служби з питань праці від 17.01.2022 за № 22 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області» визначено ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці в Івано-Франківській області та утворити комісію з ліквідації. Окрім того, передбачено затвердження персонального складу Комісії та визначено необхідність у забезпеченні здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з посади державної служби згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», яке відбудеться не раніше ніж за 30 календарних днів з моменту ознайомлення з попередженням, що підтверджується її особистим підписом на попередженні.

Наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №166 «Про утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» утворено як юридичну особу публічного права Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Листом від 02.12.2022 вих. №ПЗ/1/12-ЦА-22 Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці звернулося до Держпраці з пропозицією щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Держпраці від 23.09.2022 №172.

Відповідно до Наказу Державної служби з питань праці від 02.12.2022 за № 230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій» здійснено погодження з пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.12.2022 щодо можливості забезпечення реалізації повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №172 та іншими нормативно-правовими актами з 05.12.2022 та визначено припинити Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Наказом голови комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.022 за № 261-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади заступника начальника відділу з питань трудових відносин та зайнятості 07.12.2022 у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Не погоджуючись з наказом від 07.12.2022 року № 261-к, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіального органу Держпраці - Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права, то відповідно до абз. 2 ч. 3 ст 87 Закону України «Про державну службу» у відповідача виник обов`язок одночасно з попередженням про звільнення позивача запропонувати їй іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду відповідно до її професійної підготовки, чого зроблено не було, відтак наказ від 07.12.2022 №261-к "Про звільнення ОСОБА_1 " підлягає скасуванню.

Також суд першої інстанції вказав, що оскільки встановлено факт протиправності звільнення позивача із займаної посади, відтак, період часу з 08.12.2022 по 20.03.2023 є періодом вимушеного прогулу, а втрачений за цей час заробіток повинен бути відшкодованим, виходячи з розміру середньоденного заробітку за останні два місяці, що передували звільненню.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується.

У частині 2 статті 19 Конституції України та частині 2 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі -Закон № 889-VIII).

Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

Згідно частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII ( в редакції Законів № 117-IX від 19.09.2019, № 440-IX від 14.01.2020 до виникнення спірних правовідносин) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Предметом спору у даній справі є звільнення 07.12.2022 державного службовця ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу з питань трудових відносин та зайнятості Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Підстава звільнення - пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Підставою для прийняття Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області рішення про звільнення позивача, реалізованого оскаржуваним наказом, слугувала постанова Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14, якою прийнято ліквідувати Управління Держпраці в Івано-Франківській області та утворити юридичну особу публічного права - Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що фактично відбулась ліквідація Управління Держпраці в Івано-Франківській області без правонаступництва, а не реорганізація, відтак, у суб`єкта призначення відсутній обов`язок надання пропозиції щодо зайняття рівнозначної посади та врахування переважного права на залишення на роботі.

Надаючи оцінку наведеним доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12 червня 2018 року у справі № 2а-23895/09/1270).

Верховний Суд у подібних за змістом правовідносинах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація (у постановах від 22 квітня 2021 року у справі № 440/395/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

На підставі викладеного Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Як встановлено судом, постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 № 14 прийнято ліквідувати Управління Держпраці в Івано-Франківській області та утворити юридичну особу публічного права - Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці. На виконання цієї постанови, Державна служба з питань праці видала наказ від 17.01.2022 за № 22 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області».

Наказом Державної служби з питань праці від 02.12.2022 за № 230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій» визначено погодитись із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.12.2022 щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №172 та іншими нормативно-правовими актами і визначено припинити Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

До правонаступника - Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідній сфері, що виконувалися Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підставі цього розпорядчого акту фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіального органу Держпраці - Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 22.11.2022 у справі № 200/3012/21-а, від 30 листопада 2022 року у справі № 640/15797/21, від 28 грудня 2022 року у справі № 340/376/20.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відсутні докази передачі майна (майнових прав та обов`язків) від Управління Держпраці в Івано-Франківській області до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, то колегія суддів зазначає, що такі доводи спростовуються змістом постанови КМУ від 12.01.2022 № 14, де в підпункті 1 пункту 3 та пункті 5 вказано, що територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов 'язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються та зобов`язано Державну службу з питань праці забезпечити передачу майна територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, міжрегіональним територіальним органам Державної служби з питань праці, утвореним згідно з пунктом 2 цієї постанови.

Враховуючи, що фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація юридичної особи публічного права, то у відповідача виник обов`язок дотримуватися у спірній ситуації процедури припинення державної служби, встановленої для реорганізації державного органу міститься у приписах спеціального законодавства (пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII).

06 березня 2021 року набрав чинності Закон України від 23 лютого 2021 року № 1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» (далі - Закон № 1285-IX), яким (підпункт 6 пункту 3 розділу І зазначеного Закону) частина третя статті 87 Закону № 889-VIII викладена в такій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

Таким чином, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що саме у зазначеній редакції стаття 87 Закону № 889-VIII повинна бути застосована до спірних правовідносин, тому що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 датований 07.12.2022.

Стосовно доводів апелянта про «право», а не «обов`язок» відповідача пропонувати вакантні посади державної служби у значенні частини третьої статті 87 Закону № 889-VI, то колегія суддів наголошує, що в редакції, чинній з 06 березня 2021 року, приписи вказаної статті вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації. Тобто, положення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженому про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 640/15797/21.

З урахуванням наведених обставин справи та зважаючи на висловлену судом позицію щодо застосування положень частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 1285-IX), апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем встановленої чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством процедури звільнення позивача, відтак наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №261-к "Про звільнення ОСОБА_1 " є протипраним і підлягає скасуванню. При цьому, порушене право позивача повинно бути відновлене шляхом поновлення її на посаді, з якої її було незаконно звільнено.

Також, оскільки судом встановлено факт протиправності звільнення позивача із займаної посади, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що період часу з 08.12.2022 по 20.03.2023 є періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 , а втрачений за цей час заробіток повинен бути відшкодованим відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача в розмірі 53618,25 грн.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо додаткового рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Додатковим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року заяву представника позивача про стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 1750 грн. витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції при винесенні додаткового рішення виходив з принципів обгрунтованості та пропорційності до предмета спору, значення справи для сторін, реальності наданої та оплаченої позивачем правничої допомоги адвоката, врахував, що при розгляді справи не проводилися судові засідання та прийшов до висновку, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката підлягає сума в розмірі 1750 грн.

Не погодившись із додатковим рішенням від 06 квітня 2023 року, відповідач подав апеляційну скаргу, яку обгрунтовує тим, що справи про визнання протиправним та скасування наказу суб`єкта владних повноважень та поновлення на роботі не вимагають значного обсягу юридичної та технічної роботи, окрім того, адвокат Булавинець М.М. є одночасно і представником інших осіб, які позиваються до Управління Держпраці у аналогічних спорах і позови у цих справах за своїм змістом є ідентичними та містять посилання на одну і ту ж судову практику.

Просить скасувати додаткове рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у повному обсязі.

При вирішенні апеляційної скарги на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучила: договір про надання правничої допомоги від 08.12.2022 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 08.12.2022 року, акт про надання правничої допомоги від 23.03.2023 року, квитанцію № 0.0..1 від 15.12.2022 року.

Згідно акту про надання правничої допомоги від 23.03.2023 року, вартість послуг витрат на правничу допомогу становить 5000 грн., у тому числі: проведення консультації з клієнтом з метою з`ясування обставин справи, правовий аналіз наданих клієнтом документів, підготовка правової позиції, стратегії та тактики захисту, пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах (1,5 год.) - 1500 грн.; складання позовної заяви (2 год.) - 2000 грн.; юридичний аналіз відзиву на позовну заяву і підготовка та подання до суду і учасникам справи відповіді на відзив (1.5 год.) - 1500 грн.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обумовлені описом виконаних робіт від 23.03.2023 року витрати щодо виконаної роботи, зокрема, проведення консультації з клієнтом з метою з`ясування обставин справи, правовий аналіз наданих клієнтом документів, підготовка правової позиції, стратегії та тактики захисту, пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах (1,5 год.) є необґрунтованими, оскільки не охоплюються цілями, що визначені ч.3 ст.134 КАС України, а найімовірніше сприяють процесу написання позовної заяви, внаслідок чого, такі витрати не повинні враховуватися при визначенні суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути за рахунок відповідача, підлягала зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених ст. 134 КАС України до 1750 грн, а апеляційна скарга Управління Держпраці в Івано-Франківській області на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 139, 308, ст. 311, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Управління Держпраці в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року та на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року та додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року у справі № 300/5210/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар