Справа № 260/1165/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/1165/23 пров. № А/857/7065/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року (головуючий суддя Калинич Я.М., м. Ужгород) у справі № 260/1165/23 за позовом ОСОБА_1 до Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення від 29 листопада 2022 року про відмову у перетинанні державного кордону України.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, оскільки самостійно виховує неповнолітню дитину, яка рішенням суду залишена проживати разом з ним, а отже, має право на перетинання кордону в умовах воєнного стану. Незважаючи на наявність у нього всіх належних для перетинання кордону документів, органом Державної прикордонної служби протиправно відмовлено йому в перетинанні державного кордону.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він відноситься до осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, оскільки самостійно виховує неповнолітню дитину, яка рішенням суду залишена проживати разом з ним. Покликається на положення ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та на п. 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57, які дають йому право на перетинання державного кордону. Наголошує, що подав всі необхідні документи для підтвердження статусу батька, який самостійно виховує неповнолітню дитину. Крім того, зазначає, що відповідачем в оскаржуваному рішенні не було вказано конкретних документів, які повинні були бути подані ним для виїзду за кордон, відтак таке є необґрунтованим.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29 листопада 2022 року з метою перетину державного кордону України у пункті пропуску "Вилок" ОСОБА_1 пред`явив для проведення паспортного контролю уповноваженій особі підрозділу охорони державного контролю наступні документи: паспорт громадянина України для виїзд за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 10.11.2022 року, копію рішення, постановленого районним судом в м. Прага (Чехія) від 29 травня 2018 року - Вирок суду Чеської Республіки у справі №0Р 209/2017-35, заяву ОСОБА_2 про перебування у нього на повному утриманні та вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07.11.2014 року про розірвання шлюбу (справа №299/2832/14-ц), свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 серії НОМЕР_2 , виданого повторно Виноградівським районним відділом районним відділом ДРАЦС ГТУ юстиції у Закарпатській області 28.12.2016 року.

Рішенням начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) впс " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б) НОМЕР_3 прикордонного загону лейтенантом ОСОБА_4 від 29.11.2022 відмовлено позивачу у перетинанні державного кордону у зв`язку з відсутністю документів на право перетину державного кордону України в умовах правового режиму воєнного стану.

09.12.2022 року позивач звернувся із скаргою на рішення від 29.11.2022 до начальника Мукачівського прикордонного загону , однак, така була залишена без задоволення згідно із листом №23/Д-184-181 від 29.12.2022 року.

Позивач не погодився з рішенням від 29 листопада 2022 року, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом про його скасування.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач при здійсненні перетину державного кордону не подав для паспортного контролю всіх необхідних документів для підтвердження наявності права перетину кордону в умовах воєнного стану.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015 (далі - Закон № 389-VІІІ).

Так, згідно ст. 1 Закону № 389-VІІІ воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до п. 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21 жовтня 1993 року (далі - Закон №3543-XII) в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Системний аналіз наведених вище правових норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Апелянт покликається на те, що йому протиправно відмовлено в перетинанні державного кордону України, оскільки він самостійно виховує неповнолітню дитину, яка рішенням суду залишена проживати разом з ним.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що такі доводи апелянта є не доведеними і не можуть бути підставою для виїзду за межі території України з огляду на таке.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.

Закон №3543-ХІІ встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ст. 1 Закону № 3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ст. 23 Закону № 3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Так, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» № 3857-XII перетин громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила №57).

Згідно з п. 2 Правил № 57 у випадках, визначених законодавством, для перетину державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Отже, з аналізу наведених вище правових норм слід дійти висновку, що особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Проте, для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними доказами та документами.

При цьому колегія суддів наголошує, що підтвердженню належними доказами підлягає саме обставина приналежності до осіб, які відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, в даному випадку, підтвердження обставини самостійного виховання дитини до 18 років.

Адміністрацією Державної прикордонної служби України у листі від 17.03.2022 №23-6855/0/6-22-вих органам Держприкордонслужби роз`яснено, що обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 року не застосовується до осіб, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтво про народження дитини (дітей) + свідоцтво про смерть матері дитини / рішення суду про позбавлення матері батьківських прав / визнання матері дитини безвісти відсутньою / рішення суду про розлучення з визначенням місця проживання з батьком.

Колегія суддів також зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - Порядок №921).

Згідно п.2 Порядку №921 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, підприємств, установ та організацій щодо фіксації, накопичення та аналізу військово-облікових даних призовників і військовозобов`язаних із відображенням їх у військово-облікових документах, а також здійснення контролю за дотриманням призовниками і військовозобов`язаними, посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій встановлених правил військового обліку.

Відповідно до п.16 Порядку №921 військовий облік ведеться на підставі паспорта громадянина України та таких військово-облікових документів:

-для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці;

-для військовозобов`язаних - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.

Пунктом 56 Порядку №921 передбачено, що про взяття призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, зняття та виключення з нього в їх військово-облікових документах проставляються відповідні відмітки.

Вказане кореспондується також з нормами Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого указом Президента України від ЗО грудня 2016 року №582/2016.

Так, військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу в розумінні зазначеного вище Положення є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного, резервіста) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

Згідно з нормами вказаного Положення, у військовому квитку, серед іншого, проставляється відмітка про зняття військовослужбовця з військового обліку.

Враховуючи наведене, колегія суддів наголошує, що єдиними документами, що посвідчують факт зняття особи з військового обліку є військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відповідною відміткою.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09.03.2023 у справі № 600/2520/22-а.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивачем було надано посадовим особам відповідача наступні документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 10.11.2022 року; копія рішення районного суду в м. Прага (Республіка Чехія) від 29 травня 2018 року - Вирок суду Чеської Республіки у справі №0Р 209/2017-35 про впорядкування відносин, згідно якого неповнолітній ОСОБА_6 віддається на виховання батькові, а мати має сплачувати аліменти на його утримання в розмірі 4000 чеських крон, заява ОСОБА_2 про перебування у нього на повному утриманні та вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07.11.2014 року про розірвання шлюбу (справа №299/2832/14-ц); свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 серії НОМЕР_2 , виданого повторно Виноградівським районним відділом районним відділом ДРАЦС ГТУ юстиції у Закарпатській області 28.12.2016 року.

Військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відміткою зняття його з військового обліку або надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 уповноваженій особі органу Державної прикордонної служби не надав.

Оскільки вищезазначені документи не було надано, то для підтвердження самостійного виховання неповнолітньої дитини позивач повинен надати один з таких документів: свідоцтво про смерть матері дитини; рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про визнання матері безвісти відсутньою; рішення суду про оголошення матері померлою; рішення суду про розлучення з визначенням місця проживання дитини з батьком.

Як вбачається із заочного рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07.11.2014 у справі №299/2832/14-ц, шлюб позивача і ОСОБА_6 розірвано.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, дане рішення суду не містить відомостей щодо вирішення питання про визначення місця проживання дитини, сплату аліментів, поділ майна тощо.

У поданому Вироку районного суду в м. Прага у справі №0Р 209/2017-35 від 29.05.2018 вказано, що мати має сплачувати аліменти на утримання дітей, що кореспондується із обов`язком подружжя брати участь в утриманні дітей, передбаченого ст.180 Сімейного кодексу України і виключає висновки про самостійне виховання позивачем свого неповнолітнього сина.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи знаходиться копія перекладеної з чеської на українську мову лише однієї сторінки Вироку районного суду в м. Прага, натомість чеською мовою Вирок викладений на 5 сторінках, тому повний зміст цього рішення ( Вироку про впорядкування відносин ) є невідомим.

Верховний Суд у справі №822/2446/17 висловив позицію, що позаяк правовий статус «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливість застосування поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько» необхідні два факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя в житті дитини.

Тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що надані позивачем для підтвердження факту самостійного виховання неповнолітньої дитини судові рішення (заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07.11.2014 у справі №299/2832/14-ц та Вирок районного суду в м. Прага не дають можливості відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-XII зробити висновок про статус позивача, як такого, що самостійно виховує неповнолітню дитину віком до 18 років.

За наведених обставин колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач при здійсненні перетину державного кордону не подав всіх необхідних документів для підтвердження наявності права перетину кордону в умовах воєнного стану, відтак, рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, прийняте начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) впс " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип Б) НОМЕР_3 прикордонного загону лейтенантом ОСОБА_4 від 29 листопада 2022 року є правомірним.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідачем в оскаржуваному рішенні не було вказано конкретних документів, які повинні були бути подані ним для виїзду за кордон, то колегія суддів зазначає наступне.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України № 1710-VI від 05.11.2009 «Про прикордонний контроль».

Частиною 1 ст.14 вказаного Закону передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (ч.2 ст.14 наведеного Закону).

Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 967 від 14.12.2020 затверджено форми рішень про відмову в перетинанні державного кордону України.

Дана форма не містить такої вимоги для посадових осіб прикордонної служби, як конкретизацію документів, які повинні бути подані громадянами для виїзду за кордон, а отже посадові особи прикордонної служби не зобов`язані у своєму рішенні вказувати такий перелік документів.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, його форма відповідає затвердженій наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 967 від 14.12.2020.

При цьому, посадовою особою відповідача зазначені конкретні нормативні акти, на підставі яких ОСОБА_1 тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон.

Отже, оскаржуване рішення про відмову позивачу в перетині державного кордону України є законним і підстави для його скасування відсутні.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року у справі № 260/1165/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар