Справа № 120/7398/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 р. Справа № 120/7398/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2023 поштою до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Тарасенко Д.Ю., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у незвільненні позивача з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю одного з батьків (а саме матері) з числа осіб з інвалідністю другої групи;

- зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейним обставинами у зв`язку з наявністю одного з батьків з числа осіб з інвалідністю другої групи.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач призваний на військову службу під час мобілізації та є старшим солдатом, механіком-радіотелефоністом відділення управління штабу батальйону взводу зв`язку танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Позивач зазначає, що його матір має другу групу інвалідності та потребує постійного догляду, у зв`язку з чим він звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Поданий рапорт був підписаний безпосереднім командиром позивача та переданий на погодження по команді, однак, як видно з відмітки, не був погоджений через те, що довідка МСЕК видана матері позивача 24.02.2022 строком на 1 рік.

Позивач вказує на те, що на момент подачі рапорту довідка МСЕК та пенсійне посвідчення матері були чинними, а людям з інвалідністю під час дії воєнного стану не потрібно повторно проходити МСЕК, щоб продовжити дію довідку про інвалідність.

Поряд з цим позивач зазначає, що відповідач не повідомляв його про прийняття будь-якого рішення за результатми розгляду його рапорту, а тому адвокат позивача був змушений звертатися до військової частини з адвокатським запитом, в якому просив повідомити про результати розгляду рапорту. Втім, до моменту звернення до суду відповідь не надходила.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у його незвільненні з військової служби за сімейними обставинами, а тому за захистом своїх прав та законних інтересів звертається до суду.

Ухвалою суду від 05.06.2023 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

10.07.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що рапорт позивача на звільнення не зареєстрований в Журналі реєстрації вхідних документів військової частини НОМЕР_1 . Відтак, на думку відповідача, можна дійти висновку, що рапорт позивача до служби діловодства не надходив, що у свою чергу є порушенням процедури подання відповідного документу.

Крім того, відповідач зауважує, що для звільнення з військової служби відповідно до пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи потрібно надати документи, які підтверджують інвалідність, у цьому випадку інвалідність матері позивача. Водночас згідно з документами, які містяться у матеріалах справи, можна дійти висновку, що довідка до акта огляду МСЕК дійсна до 01.03.2023, тобто строк її дії закінчився. Аналогічна ситуація і з пенсійним посвідченням, виданим на ім`я матері позивача.

Враховуючи наведне, відповідач заперечує наявність законних підстав для звільнення позивача з військової служби.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації та є старшим солдатом, механіком-радіотелефоністом відділення управління штабу батальйону взводу зв`язку танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 .

В лютому 2023 року позивач звернувся до начальника зв`язку-командира взводу зв`язку танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби у запас на підставі п. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю у матері позивача інвалідності ІІ групи. До рапорту позивач додав ряд документів, а саме копію довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 015447, копію пенсійного посвідчення, копію паспорта та довідку про реєстрацію місця проживання.

При цьому з довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 015447 вбачається, що матері позивача, а саме ОСОБА_2 , встановлено другу групу інвалідності строком дії до 01.03.2023. Дата чергового переогляду лютий 2023 року.

03.04.2023 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, в якому просив повідомити про результати розгляду рапорту Сечка А.В. про звільнення з військової служби, однак відповідь на запит не отримав.

Таким чином, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у незвільненні позивача з військової служби за сімейними обставинами, представник позивача звернулася до суду з цим позовом від імені та в інтересах позивача.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3).

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і такий стан триває в Україні дотепер.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі Закон № 389-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Водночас Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Разом з тим підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби у період воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Тобто для звільнення особи з військової служби необхідною умовою є підтвердження факту наявності у неї дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Судом встановлено, що відповідно до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 015447 матері позивача ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності строком дії до 01.03.2023. Дата чергового переогляду лютий 2023 року.

Вказана довідка подавалася відповідачу разом з рапортом позивача, що відповідем не заперечується. Сам рапорт був погоджений начальником зв`язку-командиром взводу зв`язку танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 та тимчасово виконуючим обов`язки командира танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , про що свідчать їхні підписи. Поряд з цим на рапорті також міститься відмітка капітана юстиції "Не погоджено, довідка МСЕК строком на рік".

Беручи до уваги встановлені обставини справи, суд зазначає таке.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30.03.2022 № 390 "Про внесення до деяких постанов Кабінету Міністрів України змін щодо строку повторного огляду осіб з інвалідністю та продовження строку дії медичних документів в умовах воєнного стану" (далі Постанова № 390) постанову Кабінету Міністрів України від 08.03.2022 № 225 "Деякі питання порядку проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України" доповнено пунктом 3 такого змісту:

"Повторний огляд, строк якого припав на період дії воєнного стану на території України, переноситься на строк після припинення або скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців після його припинення або скасування за умови неможливості направлення: осіб з інвалідністю та осіб, яким встановлено ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках), лікарсько-консультативною комісією на медико-соціальну експертизу відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317.

При цьому інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) продовжується до останнього числа шостого місяця після припинення або скасування періоду дії воєнного стану, якщо раніше не буде проведено повторний огляд.".

Отже, державою створені правові засади щодо проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України, при цьому інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) продовжено до останнього числа шостого місяця після припинення або скасування періоду дії воєнного стану, якщо раніше не було проведено повторний огляд.

З огляду на викладене суд визнає помилковими доводи відповідача про те, що позивач надав довідку МСЕК, яка втратила чинність.

Крім того, суд зауважує, що така довідка була чинною на момент звернення позивача з рапортом щодо його звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), що додатково свідчить про безпідставність доводів відповідача в цій частині.

Відповідач також стверджує про те, що поданий позивачем рапорт не був зареєстрований в журналі реєстрації вхідних документів, а тому вважаєаться таким, що не надходив до служби діловодства.

Перевіряючи зазначені доводи суд враховує, що відповідно до пп. 3.9.1 п. 3.9 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124 (далі Інструкція № 124), реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, який підтверджує факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ.

Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації.

Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення.

Документи тимчасового зберігання, отримані по СЕВ ОВВ, реєструються виключно в електронній формі.

Подавати на розгляд командиру (керівнику) незареєстровані документи забороняється.

Документи реєструються лише один раз: вхідні у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створені у підрозділі у день підписання або затвердження.

Таким чином, з наведених нормативних положень вбачається обов`язок реєструвати усі вхідні документи, які надходять на адресу військової частини, незалежно від посадової особи, якій такі документи адресовано.

При цьому, як встановлено судом, поданий позивачем рапорт фактично розглядався та навіть був погоджений начальником зв`язку-командиром взводу зв`язку танкового батальйону військової частини та тимчасово виконуючим обов`язки командира танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , що свідчить про безпідставність доводів відповідача в цій частині.

З огляду на викладене судом не встановлено правомірних перешкод для розгляду відповідачем поданого позивачем рапорту по суті.

Пунктом 2.1.6. Інструкції № 124 визначено, що наказ командира (керівника) основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності; рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до п. 2.2.4. Інструкції № 124 у військових частинах (установах) Збройних Сил України, зокрема, видаються: накази командира (керівника) військової частини (установи) (по особовому складу) відповідно до номенклатури призначення.

Згідно з п. 2.3.2. Інструкції № 124 накази по особовому складу видаються з питань щодо: звільнення із займаних посад.

Пунктом 2.9.1.6. Інструкції № 124 визначено, що накази підписуються командиром (керівником) військової частини (установи), а в разі його відсутності посадовою особою, яка виконує його обов`язки згідно з письмовим наказом.

Проте в ході розгляду справи судом не здобуто жодних відомостей щодо розгляду по суті рапорту позивача уповноваженою на те посадовою особою військової частини, а саме командиром військової частини, та прийняття за наслідками його розгляду відповідного рішення (про задоволення рапорту та звільнення позивача зі служби або про відмову у задоволенні рапорту із наведенням підстав (обґрунтувань) для відмови).

Відмітка капітана юстиції таким рішення, на думку суду, не вважається. Крім того, суд враховує, що позивач не отримав від відповідача відповіді щодо результатів розгляду його письмового рапорту.

Відсутність належним чином оформленого рішення військової частини НОМЕР_1 свідчить про те, що відповідачем не прийнято жодного акта організаційно-розпорядчого характеру з числа тих, які він повинен був прийняти згідно з вимогами чинного законодавства, що у свою чергу вказує на протиправну бездіяльності суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що прийняття рішення за наслідками розгляду рапорту позивача належить до виключної компетенції відповідача.

Згідно з Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

За приписами статті 245 КАС України у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Отже, зважаючи на викладене та беручи до уваги встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби є передчасним та виходять за межі повноважень адміністративного суду при вирішенні даного публічно-правового спору.

Щодо доводів відповідача про недотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, то суд з такими не погоджується та зазначає, що оскільки у цій справі позивач оскаржує бездіяльність суб`єкта владних повноважень, яка за своєю суттю є триваючим порушенням, підстав для застосування строків звернення до суду немає.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд приходить до переконання, що адміністративний позов належить задовольнити частково, визнавши протиправною бездіяльність відповідача під час розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби за пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейним обставинами у зв`язку з наявністю одного з батьків (матері) з числа осіб з інвалідністю другої групи та зобов`язання відповідача розглянути такий рапорт з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших витрат у справі не встановлено, питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 під час розгляду рапорту ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейним обставинами у зв`язку з наявністю одного з батьків (матері) з числа осіб з інвалідністю другої групи.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , з урахуванням висновків суду за наслідками розгляду цієї справи, розглянути рапорт ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме за сімейним обставинами у зв`язку з наявністю одного з батьків (матері) з числа осіб з інвалідністю другої групи.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Тарасенко Дар`я Юріївна (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса для листування: а/с 156, м. Київ, 02144);

3) відповідач: військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).

Повне рішення суду складено 15.08.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович