Справа № 160/12936/23
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2023-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спора на стороні відповідача Південний відділ державної виконавчої служби в місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії,
12.06.2023 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Південний відділ державної виконавчої служби в місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-281170-55У від 19.02.2021 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з оскаржуваною вимогою та зазначає, що у період нарахувань оскаржуваною вимогою був найманим працівником. Підприємницьку діяльність припинив у 2012 році, але відомості про це в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні. Позивач зазначає, що працював та сплачував податки. Також зазначає про недотримання процедури прийняття оскаржуваної вимоги. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом.
Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, у якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення грошових коштів на підставі виконавчого документа по виконавчому провадженню Південного відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за НОМЕР_3 від 18.11.2022 з ОСОБА_1 на користь Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування Вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-281170-55У від 19.02.2021 по суті.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 витребувано від позивача довідку ОК-5 «Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу».
11.08.2023 представником позивача направлено на офіційну електронну адресу суду довідку ОК-5 та пояснення.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 .
Позивач був зареєстрований 29.08.2006 як суб`єкт підприємницької діяльності, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
03.06.2023 позивачем припинено підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
- за 2017 рік в сумі 8448,00 грн, граничний строк сплати до 09.02.2018;
- I квартал 2018 у сумі 2457,18 грн, граничний строк сплати до 19.04.2018;
- II квартал 2018 у сумі 2457,18 грн, граничний строк сплати до 19.07.2018;
- III квартал 2018 у сумі 2457,18 грн, граничний строк сплати до 19.10.2018;
- IV квартал 2018 у сумі 2457,18 грн, граничний строк сплати до 21.01.2019;
- I квартал 2019 у сумі 2754,18 грн, граничний строк сплати до 19.04.2019;
- II квартал 2019 у сумі 2754,18 грн, граничний строк сплати до 19.07.2019;
- III квартал 2019 у сумі 2754,18 грн, граничний строк сплати до 21.10.2019;
- IV квартал 2019 у сумі 2754,18 грн, граничний строк сплати до 20.01.2020;
- I квартал 2020 у сумі 2078,12 грн, граничний строк сплати до 21.04.2020;
- II квартал 2020 у сумі 1039,06 грн, граничний строк сплати до 20.07.2020;
- III квартал 2020 у сумі 3178,12 грн, граничний строк сплати до 19.10.2020;
- IV квартал 2020 у сумі 2200,00 грн, граничний строк сплати до 19.01.2021.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон №1774) внесено зміни до Закону №2464, які набули чинності з 01.01.2017, зокрема, щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 встановлено, що єдиний соціальний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
При цьому, пунктом 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 встановлено, що єдиний соціальний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464 визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону №2464 єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску.
Статтею 6 Закону №2464 визначені права та обов`язки платника єдиного внеску, зокрема відповідно до пункту 1 та 4 частини 2 платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також подавати звітність у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 8 ст. 9 Закону №2464 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Частиною 12 ст. 9 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Верховним Судом у цій справі сформовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Позивач в позовній заяві вказує, що підприємницьку діяльність не здійснював та дохід від такої діяльності не отримував.
Проте, зважаючи на наведену правову позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
Таким чином, для встановлення правової підстави звільнення позивача від сплати єдиного внеску у випадку неотримання доходу від підприємницької діяльності, необхідним є дослідження факту перебування позивача у трудових відносинах та сплати за нього роботодавцем єдиного внеску.
До позовної заяви додано лише трудову книжку ОСОБА_1 , з якої відомо, що у періоди нарахування єдиного внеску вимогою №Ф-281170-55У від 19.02.2021 позивач працював:
- з 02.06.2017 по 23.10.2017 машиністом бульдозера на відкритих гірничих роботах в ТОВ «Конго» (Магаданська область, російська федерація);
- з 03.05.2018 по 30.10.2018 машиністом бульдозера на відкритих гірничих роботах в ТОВ «Конго» (Магаданська область, російська федерація);
- з 28.05.2019 по 28.10.2019 машиністом бульдозера на відкритих гірничих роботах в ТОВ «Конго» (Магаданська область, російська федерація);
- з 23.09.2020 по 17.11.2020 техніком з буріння в ТОВ «Агат» (Магаданська область, російська федерація).
Суд у справі, що розглядається, звертає увагу, що позивачем не надано до позовної заяви жодних доказів сплати єдиного внеску за нього роботодавцями.
Належним доказом підтвердження сплати єдиного внеску роботодавцями за позивача є довідка ОК-5 «Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу».
Одного лише факту працевлаштування позивача як найманого працівника є недостатнім для звільнення від сплати єдиного внеску. Належним доказом для можливості звільнення від сплати єдиного внеску як суб`єкта підприємницької діяльності є докази сплати роботодавцями позивача єдиного внеску до фондів державного соціального страхування в Україні.
Відповідних доказів суду не надано, що в силу правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, свідчить про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати єдиного внеску як суб`єкта підприємницької діяльності.
Позивач стверджує, що підприємницьку діяльність ним припинено у 2012 році. Суд вказує, що жодних доказів на підтвердження наведеного суду не надано. Навпаки, матеріали адміністративної справи містять витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якому зазначено, що позивачем підприємницьку діяльність припинено 03.06.2023.
Отже, у періоди нарахування єдиного внеску вимогою №Ф-281170-55У від 19.02.2021 позивач мав статус фізичної особи-підприємця та на нього було покладено чинним законодавством обов`язок зі сплати єдиного внеску.
Суд відхиляє твердження позивача про порушення процедури прийняття оскаржуваної вимоги з наступних підстав.
Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.
Розділом VI Інструкції визначено наступне.
До платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до податкового органу, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
У разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним податковим органом протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.
Податковий орган надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІТС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.
Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до наступних висновків: контролюючий орган надсилає (вручає) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи податкового органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Відповідно, вимога про сплату боргу (недоїмки) може бути сформована для платника фізичної особи на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 7.
Судом встановлено, що спірна вимога винесена відповідачем з урахуванням даних інформаційних систем ДПС, що, в свою чергу, не суперечить положенням Інструкції.
Неформування відповідачем на кінець календарного місяця вимоги не звільняє позивача від обов`язку сплачувати єдиний внесок.
Отже, оскаржувана вимога є такою, що прийнята відповідачем правомірно, та не підлягає скасуванню судом.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , включивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, суд зазначає, що оскільки в судовому порядку не встановлено протиправності оскаржуваної вимоги №Ф-281170-55У від 19.02.2021, то підстави для здійснення коригування сум єдиного внеску - відсутні.
Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позивач вмотивованих доводів на підтвердження позову не надав, натомість, відповідач виконав покладений на нього ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність свого рішення, чим спростував твердження позивача про порушення його прав та інтересів.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Судові витрати розподілу не підлягають, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський