Справа № 320/13326/23
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2023-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року № 320/13326/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання - Ставничому Н.В., за участю: представника позивача - Нагалки Я.Я., представника відповідача - Шкорбот К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ в.о. Голови Державної податкової служби України Тетяни Кірієнко № 326-о від 27.03.2023 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України з 01.04.2023;

- стягнути з Державної податкової служби України () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 01.04.2023 по дату прийняття судом рішення у даній справі;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України з 01.04.2023 відповідно до ст. 371 КАС України;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Державної податкової служби України () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць відповідно до ст. 371 КАС України.

- стягнути з Державної податкової служби України () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати (витрати на сплату судового збору, витрати на професійну правничу допомогу тощо).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.05.2023 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що спірним наказом 31.03.2023 припинено державну службу та звільнено останнього з посади начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України, у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами).

Позивач не погоджується з правомірністю спірного наказу відповідача та стверджує, що в даному випадку відповідачем грубо порушено вимоги ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», оскільки його було звільнено з посади раніше 30 календарних днів з моменту повідомлення відповідачем про наступне звільнення.

Окрім того, позивач вважає, що в порушення вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» одночасно з попередженням про звільнення, а також протягом усього часу з дати попередження про звільнення до дати прийняття оскаржуваного наказу, йому не було запропоновано рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

За твердженнями позивача, вказані порушення, є істотними порушеннями процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яке впливає на остаточний її результат, яким - в контексті цієї справи - є спірний наказ про звільнення позивача. Впливає у тому значенні, що цей наказ не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, а значить є протиправним, та як наслідок підлягає скасуванню.

Додатково, позивач наголошує на тому, що положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не звільняють суб`єкта призначення (в даному випадку відповідача) від обов`язку дотримуватись положень частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» під час процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, оскільки остання по відношенню до спірних правовідносин є спеціальною нормою.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив, в якому зазначив, що при вивільненні державних службовців з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», законодавчо неможливо перевести особу, яка призначена на посаду за умовами строкового договору на період воєнного стану, на іншу посаду державної служби, в силу прямої заборони, встановленої ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Окремо, відповідач звернув увагу, що 23.02.2023 він повідомив позивача (шляхом направлення СМС повідомлення) про ліквідацію відділу, керівником якого був ОСОБА_1 . Таким чином, на думку відповідача, останній 23.02.2022 фактично попередив позивача про скорочення його посади, та, як наслідок про наступне його звільнення. Тобто, 23.02.2023 позивачу було відомо про скорочення його посади, та наступне звільнення.

Також, відповідач зауважив, що посилання позивача на порушення процедури його попередження не впливає на правомірність оскаржуваного наказу ДПС від 27 березня 2023 року №326-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » та є суто формальністю.

На адресу суду надійшла від позивача відповідь на відзив, та надалі відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив позивача, у яких сторони виклали свої аргументи, щодо доводів одна одної.

Позивачем подано до суду клопотання № 2605/5 від 26.05.2023, у якому останній просив визнати поважними причини своєчасного неподання та поновити строк на подання до суду додаткових доказів (з їх долученням до матеріалів справи), а саме належним чином завірених копій довідки Державної податкової служби України № 96 від 09.05.2023 про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_2 , а також листа Державної податкової служби України № 11604/6/99-00-10-04-01-06 від 10.05.2023,яке було задоволено судом повністю.

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд відповідний адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечував проти заявлених позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що адміністративний позов слід задовольнити, виходячи з наступного.

На підставі наказу в.о. Голови Державної податкової служби України Тетяни Кірієнко № 1789-о від 30.11.2022 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України, за строковим призначенням на умовах, визначених статтею 10 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (зі змінами) з 01 грудня 2022 року.

Судом встановлено, що 22.03.2023 позивач отримав Попередження про наступне звільнення, датоване 22.03.2023 за підписом в.о. Голови Державної податкової служби України Тетяни Кірієнко, наступного змісту:

«Відповідно до наказів Державної податкової служби України від 14.01.2022 року № 22 «Про введення в дію Структури апаратів Державної податкової служби України та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС» (зі змінами), від 19.01.2023 № 1-ф «Про введення в дію Штатного розпису на 2023 рік Державної податкової служби України» та від 20.02.2023 № 7-ф «Про введення в дію Переліку змін № 1 до Штатного розпису на 2023 рік Державної податкової служби України» скорочується посада державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України (ліквідація відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції) без скорочення чисельності та штату державних службовців.

У зв`язку з цим відповідно до пункту 1 частини першої та частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» попереджаємо Вас про наступне звільнення з посади начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України.

Ви підлягатимете звільненню відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» через 30 календарних днів з моменту ознайомлення з цим попередженням.

Зазначаємо, що до дня звільнення включно (припинення державної служби) Ви зобов`язані виконувати свої посадові обов`язки в повному обсязі, дотримуватися умов службовою розпорядку».

Крім того, у вищевказаному попередженні містилося повідомлення наступного змісту: «Згідно з Законом України від 12 травня 2015 року № 389-УШ «Про правовий режим воєнного стану» (зі змінами) (далі - Закон) державні службовці призначені відповідно до статті 10 Закону не можуть бути переведені на інші посади державної служби».

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу в.о. Голови Державної податкової служби України Тетяни Кірієнко № 326-о від 27.03.2023 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України, 31 березня 2023 року у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами).

Не погоджуючись з правомірністю спірного наказу відповідача, позивач звернувся з відповідним позовом до суду про визнання його протиправним та скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Нормативно-правовим документом, який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу», державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

У силу п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну службу» посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

За визначенням п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

За результатами системного аналізу положень ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» суд приходить до висновків, що при звільненні державного службовця на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»:державного службовця попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів про звільнення;одночасно з попередженням про звільнення державному службовцю пропонується інша рівнозначна посада державної служби або, як виняток, нижча посада державної служби, і лише у випадку відсутньої можливості запропонувати відповідні посади чи у разі відмови від запропонованих посад, законом надається можливість звільнити державного службовця.

З огляду на це, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що звільнення особи з державної служби з підстав скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців допускається та є правомірним лише у випадку, коли державного службовця було попереджено про наступне звільнення у строки, встановлені Законом, та неможливо запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

За таких обставин, на виконання вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» в разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцю, якого попереджено про звільнення з посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

При цьому, приписи ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.

У вказаному контексті, судом враховані висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 11.05.2023 у справі № 380/9574/21, від 23.02.2023 у справі № 140/9066/21, від 05.04.2023 у справі № 640/12871/21 та від 12.04.2023 у справі № 340/1791/22.

При цьому, суд вважає, що у порушення наведених законодавчих приписів, встановлених ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», при звільненні позивача відповідачем не було дотримано процедури припинення державної служби, як на цьому вірно наголошував позивач у своєму адміністративному позові.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Штатного розпису на 2023 рік Державної податкової служби України, введеного в дію наказом від 19.01.2023 № 1-ф, штат ДПС становив 1629 штатних одиниць.

Наказом ДПС від 13.02.2023 № 108 «Про внесення змін до наказу ДПС від 14.01.2022 № 22» відділ організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції (4 шт. од) ліквідовано та за рахунок вивільненої чисельності збільшено чисельність відділів розробки та організації заходів з питань запобігання та виявлення корупції (7 шт. од), контролю за дотриманням антикорупційного законодавства (7 шт. од), методичного та консультативного забезпечення та координації роботи уповноважених підрозділів з питань запобігання та виявлення корупції територіальних органів ДПС (5 шт. од) на 1 од. кожний відповідно.

Відповідно до наказу від 20.02.2023 № 7-ф «Про введення в дію Переліку № 1 змін до Штатного розпису на 2023 рік Державної податкової служби України» виведено зі штатного розпису відділ організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції.

Разом з тим, судом встановлено, що у зв`язку зі змінами до штатного розпису, загальна кількість шатних одиниць не змінилася та продовжує становити 1629 штатних одиниць.

Як зазначалося вище, 22.03.2023 Позивач отримав попередження про наступне звільнення, датоване 22.03.2023, за підписом в.о. Голови Державної податкової служби України Тетяни Кірієнко та у подальшому був звільнений з займаної посади начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України 31.03.2023, на підставі наказу в.о. Голови Державної податкової служби України Тетяни Кірієнко № 326-о від 27.03.2023 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

З огляду на це, суд вважає встановленою ту обставину, що відповідач попередив позивача про наступне звільнення 22.03.2023, а звільнив останнього вже 31.03.2023, тобто через 9 календарних днів після попередження позивача про звільнення.

Водночас, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та дату повідомлення позивача про наступне звільнення, останній не міг бути звільнений із займаної посади раніше 20.04.2023.

При цьому, щодо посилання відповідача в оскаржуваному наказі на протокол від 23.02.2023 про доведення інформації позивачу, згідно якого 23.02.2023 о 13 го. 08 хв. на телефон позивача направлено СМС повідомлення, у якому зазначено, що відповідно до Наказу ліквідовано відділ організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції, то з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як свідчать матеріали даної справи, відповідне СМС повідомлення не містить повідомлення позивача про його наступне звільнення, оскільки повідомлення про ліквідацію відділу, не є тотожним повідомленню про наступне звільнення особи.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» повідомлення державного службовця про наступне звільнення має бути у письмовій формі, в свою чергу, на думку суду, СМС повідомлення не може вважатисяналежною формою письмового повідомлення про наступне звільнення.

За таких обставин, суд вбачає, що у даному випадку відповідачем грубо порушено вимоги ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», оскільки позивача звільнено з посади раніше 30 календарних днів з моменту його повідомлення про звільнення.

Дане порушення, на думку суду, є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення/керівника державної служби, та не може вважатися формальним, як на цьому наголошує відповідач у своєму відзиві на позов по даній справі.

Додатково, суд зауважує, що в порушення вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» одночасно з попередженням про звільнення, а також протягом усього часу з дати попередження про звільнення до дати прийняття оскаржуваного наказу, позивачу також не було запропоновано рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому, на думку суду, вжите у ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» слово «пропонує» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Питання - пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні, законодавець не залишив на розсуд суб`єкта призначення, а визначив як обов`язок, який покладено на суб`єкта призначення, проте Державна податкова служба України такий обов`язок не виконала.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів даної справи, як на момент попередження позивача про наступне звільнення, так і на час його звільнення в Державній податковій службі України були наявні вакантні посади.

Зокрема, судом встановлено, що станом на 22.03.2023 в апараті Державної податкової служби України було 143 вакантних посади, серед яких вакантні посади директорів та заступників директорів різних Департаментів, а також начальників та заступників начальників різних відділів. Дана інформація підтверджується наявним у матеріалах даної справи Переліком вакантних посад апарату Державної податкової служби України станом на 22.03.2023.

За таких обставин, суд вбачає, що у даному випадку відповідачем вчергове грубо порушено вимоги ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», оскільки позивачу не було запропоновано наявні вакантні посади в Державній податковій службі України.

Як наслідок, 22.03.2023 позивача попереджено про наступне звільнення, через 30 днів після ознайомлення з попередженням, без переведення на іншу посаду державної служби.

Натомість, вже 31.03.2023 позивача ознайомлено з Наказом Державної податкової служби України № 326-о від 27.03.2023 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ». Тобто наказ про звільнення видано через 5 (п`ять) днів після попередження про наступне звільнення.

При цьому, в Наказі № 326-о від 27.03.2023 зазначено, що підставою для звільнення є: протокол про доведення інформації ОСОБА_1 23.02.2023, попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 , частина четверта статті 87 Закону України «Про державну службу».

Встановлені судом порушення ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у своїй сукупності, є істотними порушеннями процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (відповідача), які впливають на остаточний її результат, яким - в контексті цієї справи - є спірний наказ про звільнення позивача, який не відповідає критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, а значить є протиправним, та як наслідок підлягає скасуванню.

Наведені вище висновки суду відповідають позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 19.11.2020 у справі №400/262/19, від 20.03.2023 у справі №580/7962/21, від 11.05.2023 у справі №380/13484/21, від 23.02.2023 у справі №140/9066/21, від 05.04.2023 у справі №640/12871/21, від 22.12.2022 у справі №640/17678/21.

Щодо зауважень відповідача, наведених ним у своєму відзиві, стосовно того, що порушення процедури прийняття спірного наказу не є підставою для його скасування, так як саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати наслідків його недійсності, що начебто відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 18.01.2023 у справі № 826/10888/18, від 29.04.2021 у справі № 160/4622/20 та від 01.09.2022 у справі №480/8900/20, суд вважає за необхідне окремо зазначити наступне.

Так, посилаючись на постанову Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 826/10888/18, відповідач залишив поза увагою той факт, що предметом вказаної справи є оскарження дій та рішень, пов`язаних із включенням певних об`єктів нерухомості до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а тому, будь-які висновки сформовані в такій постанові Верховного Суду не можуть вважатися релевантними по відношенню до даної адміністративної справи.

Крім того, не можуть вважатися релевантними до обставин даної справи і обставини у справі № 160/4622/20, оскільки роблячи висновок в контексті суто формальних порушень, які начебто не впливають на дійсність оспорюваного акту, Верховний Суд у своїй постанові від 29.04.2021 надавав оцінку доводам позивача лише щодо неналежного повідомлення останнього про засідання дисциплінарної комісії (беручи до уваги той факт, що адвокат позивача був повідомлений про таке засідання), водночас в рамках даної адміністративної справи судом встановлено грубе порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

На думку суду, подібна ситуація має місце, і в частині посилань відповідача на постанову Верховного Суду від 01.09.2022 у справі №480/8900/20, аналіз обставин якої зводиться до встановлення факту не зазначення у спірному наказі про застосування дисциплінарного стягнення - звільнення з посади державної служби, норми, якою регулюються підстави припинення державної служби, який в свою чергу, не може бути враховано судом, як співмірний із грубими порушеннями, встановленими в рамках даної адміністративної справи.

Що стосується надання оцінки положенням ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в частині їх застосування до процедури звільнення позивача, то у даному випадку суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Як зазначалося вище, наказом № 1789-о від 30.11.2022 позивача призначено на посаду начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України, за строковим призначенням на умовах, визначених статтею 10 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (зі змінами) з 01 грудня 2022 року.

22 березня 2023 року позивач отримав попередження про наступне звільнення за підписом в.о. Голови Державної податкової служби України Тетяни Кірієнко.

У даному попередженні містилося повідомлення наступного змісту: «Згідно з Законом України від 12 травня 2015 року № 389-УШ «Про правовий режим воєнного стану» (зі змінами) (далі - Закон) державні службовці призначені відповідно до статті 10 Закону не можуть бути переведені на інші посади державної служби».

Надаючи оцінку наведеним вище обставинам, суд зазначає, що ні ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», ні іншими положеннями даного закону не врегульовано питання припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

При цьому, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що оскільки Законом України «Про правовий режим воєнного стану» не врегульовано питання припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, а тому спеціальним законом, який регулює відносини щодо припинення державної служби із зазначених підстав є саме Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, зокрема ч. 3 ст. 87 даного Закону.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин, які пов`язані саме з припиненням державної служби з вищевказаних підстав, підлягають застосуванню норми спеціального законодавства, а саме ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу». В свою чергу, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не підлягають застосуванню, у даній ситуації.

Отже, положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не звільняли суб`єкта призначення (в даному випадку відповідача) від обов`язку дотримуватись положень ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» під час процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

В свою чергу, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», яка по відношенню до спірних правовідносин є спеціальною нормою, не містять жодних виключень, за наявності яких суб`єкт призначення (в даному випадку відповідач) звільнявся би від обов`язку дотримуватись положень даної норми під час здійснення процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, в т.ч. й щодо переведення державного службовця за його згодою на одну з вакантних посад.

Аналізуючи вищенаведені правові норми суд дійшов висновку, що незалежно від того, чи призначений державний службовець на посаду без проведення конкурсу на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», чи за результатами проведеного конкурсу, все одно суб`єкт призначення у разі здійснення процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, зобов`язаний перевести державного службовця за його згодою на одну з вакантних посад.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.

Частиною 2 статті 64 Конституції України передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Враховуючи положення наведених норм, суд приходить до висновку, що в умовах воєнного стану може обмежуватися конституційне право громадян на працю, передбачене статтею 43 Конституції України.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України було введено воєнний стан.

З метою врегулювання окремих питань трудових відносин між працівником та роботодавцем в умовах воєнного часу, враховуючи необхідність забезпечення збалансованості між скороченням видатків роботодавців на оплату відпусток, надурочних годин, годин роботи у святкові та вихідні дні тощо, та забезпеченням мінімально необхідних прав та гарантій працівників, Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX.

В ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами 2 та 3 статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Водночас, за результатами аналізу положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», судом не встановлено що даним законом обмежено гарантоване Конституцією України, а саме частиною 6 статті 43, право громадян на захист від незаконного звільнення.

Більше того, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» взагалі не врегульовано питання припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача, стосовно того, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також не є застосовним до спірних правовідносин, а отже гарантоване Конституцією України, а саме ч. 6 ст. 43, право громадян на захист від незаконного звільнення, не було обмежене, а тому положення даної норми підлягали застосуванню у даному випадку.

При цьому, враховуючи встановлений судом факт наявності вакантних посад в штаті Державної податкової служби України, не розповсюдження на спірні правовідносини положень Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач з метою недопущення порушення прав позивача, гарантованих вказаною вище ч. 6 ст. 43 Конституції України, був зобов`язаний перевести позивача за його згодою на одну з вакантних посад, а тому будь-які заперечення відповідача з цього приводу, до уваги судом не приймаються.

Щодо вимог позивача про поновлення на попередній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Про необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав йдеться і в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 у справі Олександр Волков проти України (Заява № 21722/11).

У цьому рішенні звертається увага на те, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд звертає увагу, що визнання протиправним та скасування акта індивідуальної дії (розпорядження про звільнення) має наслідком його недійсність з моменту прийняття.

Тобто такий акт індивідуальної дії від моменту прийняття не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його скасуванням.

Таким чином, встановлення судом факту незаконного звільнення позивача і, як наслідок, поновлення його на посаді, є нерозривними складовими одного процесу із захисту порушеного права, що співпадають у часі.

Відповідно до положень ст. 241-1 Кодексу законів про працю України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Таким чином, працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення.

Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, днем звільнення вважається останній день роботи.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що поновлення на посаді незаконно звільненого позивача повинно відбуватись з дня, наступного за днем звільнення.

Враховуючи, що день звільнення позивача (а саме, 31.03.2023) вважається останнім днем роботи, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України днем, наступним за днем звільнення, тобто з 01.04.2023.

При цьому, поновлюючи позивача саме на раніше займаній посаді (начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України), яка у відповідності до наявних у матеріалах даної справи доказів була скорочена, суд виходить із того, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 ст. 235, ст. 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника саме на попередній роботі.

Зазначений вище висновок відповідає позиції сформованій Верховним Судом у постанові від 05.04.2023 у справі № 640/12871/21.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Відповідно до положень п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується серед іншого у випадках вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Отже, для розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 , за час вимушеного прогулу позивача, судом застосовується розмір доходу останнього на відповідній посаді за січень та лютий 2023 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення, яка відбулась в березні 2023 року.

Відповідно до п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з наявною у матеріалах справи довідкою про доходи ОСОБА_1 , його сукупний дохід за січень-лютий 2023 року становив 20124,72 грн., що виходячи із загальної кількості робочих днів у відповідний період (18 р.д.) становить 958,32 грн. середньоденного заробітку.

Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача складає 83 робочі дні та обраховується починаючи з першого робочого дня після звільнення - з 03.04.2023 по день прийняття рішення суду про поновлення позивача на роботі, тобто по 26.07.2023.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 83 робочі дні, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на його користь з відповідача, становить 79540,56 грн. (83 дні х 958,32 грн.).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання судове рішення в частині поновлення позивача на посаді та виплати йому середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 19166,40 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 371 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. Голови Державної податкової служби України Тетяни Кірієнко №326-о від 27.03.2023 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України з 01.04.2023.

4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації роботи з оцінки корупційних ризиків Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України з 01.04.2023.

5. Стягнути з Державної податкової служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.04.2023 по 26.07.2023 у сумі 79540 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот сорок) грн. 56 коп.

6. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Державної податкової служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць, а саме у сумі 19166 (дев`ятнадцять тисяч сто шістдесят шість) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 10 серпня 2023 р.