Справа № 160/11442/23
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2023-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
26.05.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №М-83/6/1201-23/1201.4.4/2756-23 від 10.02.2023 та рішення №М-302/6/1201-23/1201.4.4/9444-23 від 08.05.2023, якими відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті Декларації про відмову від громадянства російської федерації;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти у ОСОБА_1 Декларацію про відмову від громадянства російської федерації;
- зобов`язати оформити Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , довідку про реєстрацію громадянином України;
- стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`яти тисяч) грн.;
- стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 1073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач набув 21.05.2021 громадянство України та звернувся до відповідача із заявою у прийнятті декларації про відмову від громадянства рф, на що отримав відмову, мотивовану тим, що документ про припинення іноземного громадянства має бути виданий уповноваженим органом рф. Проте, отримати такий документ у позивача немає можливості з 24.02.2022 року у зв`язку із вторгненням російських військ на територію України та розривом дипломатичних відносин між Україною та рф, що надає можливість позивачу скористатись правом на подачу декларації про відмову від іноземного громадянства для подальшої видачі паспорта громадянина України відповідно до положень абзацу 16 статті 1 Закону України «Про громадянство України» у зв`язку з неможливістю з незалежних від нього причин отримання такого документа від уповноваженого на те органу рф. Вважає рішення про відмову у прийнятті Декларації про відмову від громадянства рф протиправними, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом порушеного права.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 22.06.2023 року, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
24.06.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому представник посилається на те, що 03.03.2021 позивачем було взято зобов`язання, що протягом двох років з моменту набуття громадянства України ним буде припинено громадянство російської федерації і подано до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави. Вказав, що на даний час до відповідача не надійшло документально підтверджених документів, які засвідчували б виконання позивачем вимог частини 2, 5 статті 8 Закону України «Про громадянство України», а саме документів про припинення громадянства російської федерації та повернення національного паспорта громадянина російської федерації до уповноваженого органу російської федерації. Тобто взяті на себе зобов`язання позивачем не виконано, а тому рішення відповідача про відмову у прийнятті Декларації про відмову від громадянства рф є правомірними. На підставі вищенаведеного, просить суд відмовити у задоволенні позову.
30.06.2023 позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Індустріального відділу в місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області №1213-662/1213-23 від 29.06.2023 про скасування оформлення громадянства України та заборони відповідачу вчиняти певні дії відносно ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 24.07.2023 у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено.
05.07.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що вважає необґрунтованими та помилковими аргументи відповідача, викладені ним у відзиві на позов. Зокрема, відповідач у спірних рішеннях не вказував на невідповідність форми Декларації поданої позивачем на «належну форму» та не пропонував подати Декларацію у «належній» формі, а також відповідачем не надано конкретне обґрунтування, яким чином позивач може відмовитися від громадянства рф, з огляду на війну та припинення дипломатичних відносин з країною агресором рф.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин російської федерації, що вбачається з паспорту громадянина російської федерації НОМЕР_1 , виданого 01.04.2008 відділом УФМС Росії по Томській області, код підрозділу №700-011.
Згідно рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 26.05.2021 набув громадянство України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».
Відповідно до законодавства України ОСОБА_1 є громадянином України з 26.05.2021, про що свідчить довідка №511/21 про реєстрацію особи громадянином України від 04.06.2022 року та тимчасове посвідчення ОТ034326, видане 23.06.2021, дійсне до 23.05.2023.
06.02.2023 позивач звернувся до відповідача з проханням прийняти декларацію про відмову від громадянства російської федерації.
Листом від 10.02.2023 року №М-83/6/1201-23/1201.4.4/2756-23 відповідач, на звернення позивача, від 06.02.2023, повідомив про відсутність підстав для прийняття декларації про відмову від громадянства рф замість документу уповноваженого органу рф про припинення громадянства рф, а тому, ОСОБА_1 повинен виконати подане ним зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України.
28.04.2023 ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача з заявою про прийняття декларації про відмову від громадянства російської федерації. Позивач вказує, що не може подати документ про припинення ним громадянства рф з незалежних від нього причин, і підставою цього є початок військової агресії російської федерації проти України, закриття всіх дипломатичних установу країни-агресора на території України, тому, на думку позивача, єдиною можливістю для завершення процедури отримання громадянства України є подання декларації про відмову від громадянства РФ.
Листом від 08.05.2023 року №М-302/6/1201-23/1201.4.4/9444-23 відповідач, на звернення позивача, від 28.04.2023, повідомив, що законодавством про громадянство російської федерації передбачено процедуру оформлено виходу з громадянства рф. При цьому, перелік підстав, зазначених абзацом тринадцятим статті 1 Закону України «Про громадянство України», які унеможливлюють подання документа про припинення іноземного громадянства є вичерпним. Також повідомлено, що продовження терміну подачі документа щодо припинення іноземного громадянства не передбачено чинним законодавством про громадянство України. Окрім того, роз`яснено про внесення змін до Закону Україні «Про громадянство України», яким було виключено в статті 1 Закону, як незалежну від особи причину неотримання документа про припинення іноземного громадянства - перевищення вартості половини розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України.
Вважаючи рішення відповідача щодо неприйняття від позивача декларації про відмову від громадянства рф протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року №2235-III.
Відповідно до визначень, які містить частина 1 статті 1 Закону України "Про громадянство України", громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
Статтею 6 Закону України "Про громадянство України" встановлено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.
Відповідно частини 1 статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Згідно частини 5 статті 8 Закону України "Про громадянство України" іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (частина 1 статті 1 Закону України "Про громадянство України").
Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.
Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Відповідно до абзацу 12 статті 1 Закону №2235, зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.
Згідно пунктів 117, 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 зазначено наступне.
У разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.
Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.
В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 згідно рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 26.05.2021 набув громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України".
З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області 04.06.2021 оформлено довідку №511/21 про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України, а саме тимчасового посвідчення громадянина України.
Так, позивачем до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подавалось зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України, припинити громадянство (підданство) рф і подати до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави.
Окрім того, в матеріалах справи містяться копії скріншотів, з яких вбачається, що ОСОБА_1 записувався на прийом до консульства російської федерації в м. Харкові на 02.12.2021 та на 04.04.2022. Однак, як зазначає позивач, 02.12.2021 під час прийому працівниця консульства рф відхилила від розгляду його документи через відсутність у позивача закордонного паспорту рф, а візит, запланований на 04.04.2022 не відбувся через повномасштабне вторгнення росії на Україну.
Також, в матеріалах справи наявні копія листа Міністерства закордонних справ рф від 11.01.2023 №338/кд-гр на звернення позивача від 09.12.2022 та 09.01.2023 в якому роз`яснено, що з заявою про вихід із громадянства рф позивач має звернутися до «російські загранустанови» в Україні після відновлення їх діяльності.
Слід зазначити, що порядок розгляду питань громадянства російської федерації регламентується Положенням про порядок розгляду питань громадянства Російської Федерації, затвердженим 14 листопада 2002 р. № 1325.
Цим Положенням, прийнятим відповідно до Закону, встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства російської федерації, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства російської федерації.
Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства рф.
Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території російської федерації або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 федерального закону, вихід із громадянства російської федерації не допускається.
Суд враховує той факт, що у позивача до 26.05.2023 залишався час для приведення всіх необхідних документів у відповідність до ст. 8 Закону №2235-III.
Водночас, з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час, крім того всі дипломатичні відносини з рф розірвано.
Так, в зверненнях ОСОБА_1 до відповідача, що містяться в матеріалах справи, позивач просив або продовжити термін дії тимчасового посвідчення громадянина України, строк дії якого спливає 26.05.2023 або роз`яснити яким чином можна відмовитись від громадянства рф з урахуванням того, що дипломатичні відносини між Україною та рф припинені, консульства закриті, а зміни до законодавства України, які б могли врегулювати це питання не вносяться.
Відповідно до листа ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 10.02.2023 позивача повідомлено, що саме на особу покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення свого попереднього громадянства протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують. Також повідомлено, що у разі ненадання документа про припинення громадянства рф, ДМС має розпочати процедуру скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.
Як зауважив позивач у позовній заяві, у зв`язку із призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні та зупинення усіх дипломатичних зв`язків з країною-агресором, він позбавлений можливості подання заяви до посольства рф про вихід з громадянства.
У зв`язку з наведеним, 02.02.2023 та 28.04.2023 (повторно) ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровські області з декларацією про відмову від іноземного громадянства російської федерації у зв`язку з існуванням незалежних від нього причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства російської федерації.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України "Про громадянство" іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Однак, листами Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 10.02.2023 та 08.05.2023 відмовлено у прийняті декларації про відмову від іноземного громадянства у зв`язку з її невідповідністю вимогам чинного законодавства.
Суд враховує, що консульські установи країни агресора, що розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують, що унеможливлюють отримання документа про припинення громадянства.
У той же час, зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі". Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії".
Враховуючи вищевикладене, позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі не є можливим.
Відповідач, вирішуючи питання щодо прийняття/повернення декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови позивачу в прийнятті такої декларації.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі ним саме декларації, водночас роз`яснив про необхідність подачі документа, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації.
Суд зазначає, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права.
При обранні способу захисту прав позивача у цьому випадку суд враховує приписи статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначає наступне.
У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, з урахуванням висновків суду.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що з метою захисту порушеного права позивача є необхідним зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути питання щодо прийняття/повернення ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства російської федерації.
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, з урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин справи, суд доходить висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).
Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, представником позивача надано Договір про надання правових послуг адвоката від 09.05.2023, в якому визначено, що оплата за наданні послуги проводиться відповідно до Додатка №1, який є частиною цього договору.
У додатку до договору від 25.05.2023 зазначено: «за надання юридичних послуг згідно Даного Договору клієнт сплачує виконавцю гонорар у сумі 5000 (п`ять) тисяч гривень.
Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат понесених позивачем на правничу допомогу, суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи.
Однак, розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, суд вважає завищеним, з огляду на наступне.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).
Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Дослідивши адміністративний позов, суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю даної справи.
Принагідно, суд зауважує, що розгляд цієї справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), що додатково вказує на її малозначність.
Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи, суд доходить висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн, що відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1073,60 грн. підлягає стягненню на користь позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути питання щодо прийняття/повернення ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства російської федерації, з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець