Справа № 440/7971/23
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2023-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року м. ПолтаваСправа № 440/7971/23

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костенко Г.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Держпродспоживслужби в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки сплати належних при звільненні сум з 29.08.2021 по 25.06.2023;

- стягнути з Головного Управління Держпродспоживслужби в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 542495,56 грн. (п`ятсот сорок дві тисячі чотириста дев`яносто п`ять гривень, 56 копійок).

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 13.08.2021 Головним Управлінням Держпродспоживслужби в Полтавській області в особі в.о. начальника Овчаренка О.М. було винесено наказ №741-0 "Про звільнення ОСОБА_1 ". ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2022 по справі №440/10421/21 в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду по справі №440/10421/21 від 28.03.2023 залишено апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2022 - без змін. Під час розгляду справи №440/10421/21 у Другому апеляційному адміністративному суду відповідач долучив до матеріалів справи Наказ № 89-о від 27.03.2023 ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області, яким внесено зміни до п.1 наказу № 714-о від 13.08.2021 в частині дати звільнення з "16.08.2021" на "29.08.2021". Отже, останній робочий день ОСОБА_1 це 29.08.2021, за який повинна була бути нарахована та виплачена заробітна плата. Відтак позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечує. Згідно приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку; тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. На момент звільнення позивачки, на її користь проведено всі виплати за виключенням одного робочого дня, оскільки дата звільнення була змінена з 16.08.2021 на 29.08.2021 у зв`язку з перебуванням позивачки на лікарняному з приводу виплати якої існував спір. Причина спору колізійність законодавства про державну службу та законодавства про працю. Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку, що наведена в позові, є очевидно непропорційною по відношенню до суми, з приводу якої виник спір.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

13.08.2021 Головним Управлінням Держпродспоживслужби в Полтавській області в особі в.о. начальника Овчаренка О.М. було винесено наказ № 741-0 "Про звільнення ОСОБА_1 "

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, а саме просила: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не переведення позивача на запропоновану рівнозначну посаду начальника Управління захисту споживачів та контролю за регульованими цінами ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області; визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області від 13.08.2021 №741-о "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Управління захисту споживачів та контролю за регульованими цінами ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області з 17.08.2021; стягнути з ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.08.2021 по день поновлення на роботі; стягнути з ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області на користь позивача 500000 грн моральної шкоди.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2022 по справі №440/10421/21 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2023 по справі №440/10421/21 залишено апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2022 - без змін.

Під час розгляду справи №440/10421/21 у Другому апеляційному адміністративному суду відповідач долучив до матеріалів справи Наказ № 89-о від 27.03.2023 ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області, яким вирішено внести зміни до п.1 наказу № 714-о від 13.08.2021, а саме: дату звільнення "16.08.2021" замінено на "29.08.2021".

На думку позивача, останній робочий день - 29.08.2021 за який повинна була бути нарахована та виплачена заробітна плата

На момент звільнення позивачки, на її користь проведено всі виплати за виключенням одного робочого дня, оскільки дата звільнення була змінена з 16.08.2021 на 29.08.2021 у зв`язку з перебуванням позивачки на лікарняному з приводу виплати якої існував спір.

ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом, у якому просить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вирішуючи питання щодо дотримання строків звернення до суду з цим позовом суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд вказує, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Верховним Судому у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі № 240/532/20 у постанові від 11 лютого 2021 року, та підтриманою Верховним Судом у постанові від 16.03.2023 у справі №160/20711/21, від 09.03.2023 у справі №380/493/21.

З матеріалів справи встановлено, що остаточний розрахунок з позивачкою проведено 19.12.2022, а до суду з цим позовом вона звернулась 04.01.2023, тобто в межах встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Відповідно до приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення військовослужбовців з військової служби.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 і постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, та в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Розглядаючи питання щодо можливості відступу від зазначеної правової позиції Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 надала оцінку доводам касаційної скарги відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин тлумачення, наведеного у п. 57 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Меньшакова проти України» (далі - ЄСПЛ).

У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що відповідно до ст. 117 КЗпП України «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (ч. 1 ст. 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (ч. 2 ст. 117).

Також ЄСПЛ звернув особливу увагу на те, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом» (параграф 57 підрозділу «В. Суть» розділу І рішення від 08 квітня 2010 року ("Стверджуване порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції").

За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 у постанові від 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки:

- умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами ст.ст. 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію ст. 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Із системного тлумачення положень ч. ч. 1 та 2 ст. 117 КЗпП України можна дійти висновку, що ч. 1 цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а ч. 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17, а також Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 травня 2020 року та від 17 листопада 2021 року в справі №816/1640/17, від 12 серпня 2020 року в справі №400/3365/19, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20 та інших.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку у постанові від 26.06.2019 року провадження № 14-623цс18 у справі № 761/958415-ц, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2) Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4) Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Слід врахувати також висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Тобто, із врахуванням вищевикладеного, оцінка розміру майнових втрат позивача, виходячи становить 12 122,79 грн:, виходячи з наступного.

2021 рік:

- у серпні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29,4% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 31 днів = 618,23 грн.;

- у вересні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29,4% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 30 днів = 598,29 грн.;

- у жовтні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29,4% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 31 днів = 618,23 грн.;

- у листопаді 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29,4% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 30 днів = 598,29 грн.;

- у грудні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29,4% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 31 днів = 618,23 грн.

2022 рік:

- у січні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 26,3% річних/365 днів року = 0,07% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,07% х 31 днів = 540,95 грн;

- у лютому 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 26,3% річних/365 днів року = 0,07% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,07% х 28 днів = 488,60 грн;

- у березні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 26,3% річних/365 днів року = 0,07% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,07% х 31 днів = 540,95 грн;

- у квітні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 26,3% річних/365 днів року = 0,07% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,07% х 30 днів = 523,50 грн;

- у травні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 21% річних/365 днів року = 0,05% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,05% х 31 днів = 386,39 грн;

- у червні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 21,8% річних/365 днів року = 0,05% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,05% х 30 днів = 373,93 грн;

- у липні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 21% річних/365 днів року = 0,05% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,05% х 31 днів = 386,39 грн;

- у серпні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 22,1% річних/365 днів року = 0,06% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,06% х 31 днів = 463,67 грн;

- у вересні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 30,9% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 30 днів = 598,29 грн;

- у жовтні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 32,3% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 31 днів = 618,23 грн;

- у листопаді 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29,8% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 30 днів = 598,29 грн;

- у грудні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29,4% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 31 днів = 618,23 грн.

2023 рік:

- у січні 2023 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29% річних/365 днів року = 0,07% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,07% х 31 днів = 540,95 грн;

- у лютому 2023 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29,8% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 28 днів = 558,40 грн;

- у березні 2023 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 30,3% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 31 днів = 618,23 грн;

- у квітні 2023 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 30,4% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 30 днів = 598,29 грн;

- у травні 2023 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні - 29,7% річних/365 днів року = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня, обчислено за формулою: 24928,76 грн. (сума середньомісячної заробітної плати) х 0,08% х 31 днів = 618,23 грн

Отже, із врахуванням вищевикладеного, суд застосувує критеріїв співмірності, із врахуванням також того, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, оскільки заявлена Позивачем грошова сума, яка підлягає стягненню не є співмірною з розміром суми, заявленої позивачем.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи

дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є

наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від

26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

Водночас суд бере до уваги, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким викладено в новій редакції норму статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.

З огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем (27.03.2023) суд уважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». А відтак із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 182 календарних дні.

Таким чином, середній заробіток який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 12122,79 грн.

Разом з тим, надаючи правову оцінку розміру середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, передусім спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку при звільненні зі сторони роботодавця.

Так, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З урахуванням приписів ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Звертаючись із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких міг уникнути позивач за умови виконання роботодавцем свого обов`язку, встановленого статтею 116 К КЗпП.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності вважає за можливе зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя".

Застосовуючи описаний підхід Великої Палати Верховного Суду для приблизної оцінки розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні (https://bank.gov.ua/files/Procentlastb_KR.xls) можна розрахувати як розмір сум, які позивачка, недоотримавши належні їй кошти в сумі 74 763,66 грн. від відповідача, могла би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Відповідно до способу розрахунку розміру майнових втрат позивачки на підставі припущення про необхідність взяття нею кредиту внаслідок затримки виплати працівнику належних йому сум, цей розмір можна обчислити як добуток суми несвоєчасно виплачених коштів на середньозважену вартість (у % річних) кредитів у національній валюті для фізичних осіб за даними НБУ (на день взяття кредиту) за відповідний період затримки. При цьому використовуються дані для короткострокових кредитів (до одного року), оскільки період затримки розрахунку становить менше 365 днів.

Суд зауважує, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 12122,79 грн.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку те, що такий підлягає частковому задоволенню.

Частинами першою та третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин другої, четвертої - шостої статті 134 вказаного Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною першою статті 138 КАС України передбачено, що розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно з частинами третьою та дев`ятою статті 139 згаданого Кодексу при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що за подання позову до суду позивач понесла свитрати на професійну правничу допомогу складають 6000,00 грн, що підтверджується інструкцією №@2PL321722 від 09.06.2023 року.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії договору про надання правничої допомоги №313 від 27.04.2021 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії №515 від 22.11.2007року.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що вартість судових витрат на професійну правничу допомогу суттєво завищена та неспівмірна із складністю справи, часом та обсягом наданих послуг, а тому наявні підстави для зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із наданими адвокатом послугами та складністю цієї справи, а відтак підлягає зменшенню до 2000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області (вул. Воскресенський узвіз, буд. 7, м.Полтава, Полтавська область, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 12122,79 (дванадцять тисяч сто двадцять дві гривні сімдесят дев`ять копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 (дві тисячі гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Г.В. Костенко