Справа № 520/7293/23
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року № 520/7293/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лапіної Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Павлуненко К.Л.,

представника відповідача - Крупської К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківської обласної прокуратури (вул. Б. Хмельницького, буд. 4, м. Харків, 61001) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Харківської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 61001, м. Харків, вулиця Богдана Хмельницького, 4) в частині невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні за період з наступного дня після звільнення, тобто з 25.04.2020 до моменту проведення фактичного розрахунку 18.01.2023, виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , а саме 1048500 гривень 45 копійок (один мільйон сорок вісім тисяч п`ятсот гривень сорок п`ять копійок);

- стягнути з Харківської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 61001, м. Харків, вулиця Богдана Хмельницького, 4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні за період з наступного дня після звільнення, тобто з 25.04.2020 до моменту проведення фактичного розрахунку 18.01.2023, виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , а саме 1048500 гривень 45 копійок (один мільйон сорок вісім тисяч п`ятсот гривень сорок п`ять копійок).

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з наступного дня після звільнення, тобто з 25.04.2020 до моменту проведення фактичного розрахунку, який відбувся 18.01.2023 року, виходячи із середньоденної заробітної плати є протиправною та такою, що порушує права. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 05.04.2023 року прийнято справу до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Представником відповідача через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву, в кому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує з підстав його необґрунтованості та недоведеності. Також, представником відповідача зазначено, що право на спірну вихідну допомогу при звільненні позивач набув не на підставі закону, а за результатами розгляду судової справи, а отже помилковими є доводи останнього стосовно того, що нарахування середнього заробітку належить проводити з дня наступного за днем звільнення. Водночас, представником відповідача наголошено на обставинах того, що при звільненні позивача в квітні 2020 року йому було нараховано та сплачено без затримки виплати на загальну суму 66552,26 грн., вихідна допомога не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки останнього було звільнено з підстав та в порядку, передбаченому Законом України «Про прокуратуру» п. 9 ч.1 ст. 51, яким не передбачено виплату вихідної допомоги, а відтак сума заробітної плати за час затримки виплати вихідної допомоги зазначена позивачем у сумі 1048500,45 грн., враховуючи , що належна до виплати вихідна допомога в зв`язку із звільненням становить 24283,37 грн., є значно завищена, що з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду є підставою для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 20.06.2023 року розгляд справи №520/7293/23 за вищевказаним позовом ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання.

Позивач та представник позивача в судове засідання прибули, позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти заявленого позову заперечував з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 04.08.2011 по 24.04.2020 безперервно працював в органах прокуратури України, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 .

Наказом прокурора Харківської області №803-к від 22.04.2020 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнено з займаної посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Харківську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Харківської області та з органів прокуратури Харківської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.04.2020 року.

У позовній заяві вказано, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги, яка в свою чергу йому виплачена при звільненні не була.

Вважаючи свої права порушеними, позивач із відповідним позовом звернувся до суду.

Так, під час розгляду справи встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року у справі №520/8603/21 адміністративний позов ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Харківської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 61001, м. Харків, вулиця Богдана Хмельницького, 4) про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено частково; визнано неправомірною бездіяльність Харківської обласної прокуратури (прокуратури Харківської області) в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні; стягнуто з Харківської обласної прокуратури (вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, ) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 21515, 73 грн. (двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять гривень 73 копійки); в задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 року апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задоволено частково; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 по справі №520/8603/21 скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_1 ; прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено; визнано протиправною бездіяльність Харківської обласної прокуратури в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківської обласної прокуратури (вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 21515,73 грн. (двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять гривень 73 копійки).

Приписами ч.4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У позовній заяві позивачем вказано, що незважаючи на набрання законної сили судовим рішенням у вказаній справі Харківською обласною прокуратурою добровільно остання виконана не була, чим порушено його законне право на своєчасну виплату вихідної допомоги при звільненні.

Харківським окружним адміністративним судом 05.01.2023 року було видано виконавчий лист про примусове виконання вищезазначеного судового рішення, після чого Головним управлінням Державної казначейської служби України у Харківській області 18.01.2023 року виконано вказаний виконавчий лист.

Відтак, позивачем вказано, що період з 25.04.2020 року по 18.01.2023 року є часом затримки розрахунку при звільненні, а отже на його користь відповідачем мала б бути виплачена сума середнього заробітку за весь час затримки, виходячи із середньоденної заробітної плати, а саме 1048500 гривень 45 копійок.

Вважаючи зазначену бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує права, позивач звернувся до суду з даним позовом задля захисту своїх прав.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд зазначає наступне.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України «Про прокуратуру» забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Приписами ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Варто зауважити, що непоширення норм КЗпП України на працівників прокуратури стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відтак, приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, яка діяла до 18.07.2022 року, передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, статтю 117 викладено в наступній редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Під час розгляду справи встановлено, що позивача наказом прокурора Харківської області №803-к від 22.04.2020 року було звільнено з займаної посади, але фактичний розрахунок щодо вихідної допомоги проведено лише 19.01.2023 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відтак, враховуючи вищевикладені норми, суд приходить до висновку про те, що оскільки відповідачем не було проведено із позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вихідну допомогу при звільненні, протиправність чого встановлено Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 09.02.2022 у справі №520/8603/21, позивач має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Харківської обласної прокуратури від 12.04.2023 року №21-256 позивачем за період лютий - березень 2020 року було отримано грошове забезпечення у загальному розмірі 31486,44 грн. (за лютий 2020 року заробіток - 21329,53 грн., за березень 2020 року заробіток - 10156,91 грн.).

Відтак, середньоденний розмір заробітку позивача становить 1049,54 грн. (31486,44 грн. / 30 робочих днів (лютий 2020 року - 20 робочих днів, березень 2020 року - 10 робочих днів).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату вихідної допомоги при звільненні позивачу з 25.04.2020 року (з дня, наступного після звільнення) по 18.01.2023 включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 684 робочі дні. (684 х 1049,54 = 717885,36 грн).

Однак, при визначенні періоду, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд зазначає, що відповідно до чинної з 19.07.2022 редакції ч.1 ст.117 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за шість місяців, зокрема, за 184 календарні дні.

Таким чином, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за шість місяців (184 календарні дні) становить 193115,36 грн (1049,54 грн х 184 дні).

Водночас, суд наголошує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20 зазначив, що для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, судам необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація вартості не отриманого речового майна у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.

Застосовуючи означені правові позиції до обставин даної справи, суд зазначає наступне.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 88067,99 грн., з яких: місячне грошове забезпечення за квітень 2020 року - 66552,26 грн., а також одноразова грошова допомога при звільненні, виплачена позивачу на виконання судового рішення у справі №520/8603/21 - 21515,73 грн., яка складає 24,4 % виплат, належних позивачу при звільненні.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також розміру майнових втрат, з огляду на те, що з позовом про визнання протиправною бездіяльності військової частини щодо ненарахування та невиплати індексації позивач звернувся зі спливом одного року після звільненні з військової служби, чим істотно збільшив кількість днів затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього грошового забезпечення з врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачу у розмірі 47120,14 грн. (24,4% від 193115,36 грн.), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Зменшення судом суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 193115,36 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 21515,73 грн. було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.

Відтак, належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльності Харківської обласної прокуратури в частині невиплати середнього заробітку за час затримки виплати належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , а саме 47120,14 грн. та стягнення такої суми з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківської обласної прокуратури (вул. Б. Хмельницького, буд. 4, м. Харків, 61001) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Харківської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 61001, м. Харків, вулиця Богдана Хмельницького, 4) в частині невиплати середнього заробітку за час затримки виплати належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , а саме 47120 (сорок сім тисяч сто двадцять) грн. 14 коп.

Стягнути з Харківської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 61001, м. Харків, вулиця Богдана Хмельницького, 4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виплати належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , а саме 47120 (сорок сім тисяч сто двадцять) грн. 14 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 14 серпня 2023 року.

Суддя Мельников Р.В.