Справа № 120/10/23
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2023-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/10/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

10 серпня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 16 червня 2023, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до посвідчення НОМЕР_1 , виданого 10.06.2019 року позивач має статус моряка.

04.11.2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу дозволу, передбаченого п.212 Правил перетинання державного кордону громадянами України, для пред`явлення уповноваженим особами Держприкордонслужби під час перетину державного кордону України.

До вказаної заяви позивачем було додано копію посвідчення особи моряка серії НОМЕР_1 від 10 червня 2019 року; копію картки платника податків; копію трудового договору (контракту) для роботи на морському судні та його нотаріально завірений переклад українською мовою; копію підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів моряка, виданого Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту і судноплавства України (Адміністрацією судноплавства) від 23.10.2022 року; копію паспорта громадянина України; копію військово-облікового документа (тимчасового посвідчення № НОМЕР_2 ); копію довідки військово-лікарської комісії №163/8900 від 28.10.2022 року.

За наслідками розгляду заяви позивача, відповідач листом від 08.11.2022 року № 6556 надав відмову у видачі дозволу для перетину державного кордону. Вказана відмова мотивована тим, що позивач підлягає призову на військову службу під час мобілізації та був призначений для комплектування Збройних Сил України, а відтак відповідач позбавлений можливості надання вищевказаного дозволу.

Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки в даному випадку позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, тому колегія суддів надає оцінку апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині задоволених позовних вимог.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, вільно залишати її територію, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Таке право відповідно до ст. 64 Конституції України може обмежуватися в умовах воєнного або надзвичайного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно пп. 1, та абз. 3 пп. 7 п. 252 Указу Президента України від №1153/2008 у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду: проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також прийом громадян на військову службу за контрактом.

З моменту оголошення мобілізації виїзд військовозобов`язаних та громадян призовного віку з місця постійного проживання без дозволу керівника районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 забороняється.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Згідно з п.2 та п.3 Указу Президента України № 64/2022 військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування надано право запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Надалі неодноразово строк дії воєнного часу продовжувався, зокрема, Указом Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 14.03.2022 року № 7168, Указом Президента України від 19.04.2022 № 7300, затвердженого Законом України від 21.04.2022 року № 2212-IX, Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 року № 2263-IX, Указом Президента України від 12.08.2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 року № 2500-IX, Указом Президента України від 07.11.2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України 16.11.2022 року № 2738-IX, Указом Президента України від 06.02.2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 року № 2915-IX та продовжений до теперішнього часу.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно ч. 9. ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ (далі - Закон України №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативна-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Ст. 22 Закону України №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, зокрема громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_1 для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України №3543-ХІІ, громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.

Станом на час виникнення спірних у даній справі в Україні діяв воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежується законодавством.

Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі - Правила) визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Згідно ч. 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:

1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

2) дипломатичний паспорт;

3) службовий паспорт;

4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);

5) посвідчення особи моряка;

6) посвідчення члена екіпажу.

У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 року №992 внесено зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України та доповнено дані Правила пунктом 212 такого змісту:

"212. У разі введення на території України воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мають право перетинати державний кордон України, якщо вони прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах.

Для перетину державного кордону України такі особи повинні надати такі документи, зокрема:

3) інші особи, які прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден та які здобули відповідну освіту та кваліфікацію до 24 лютого 2022 р. і випускники закладів освіти, які завершили навчання у період воєнного стану:

посвідчення особи моряка;

підтвердження від Адміністрації судноплавства про отримання копій освітніх кваліфікаційних документів;

військово-облікові документи з відповідними відмітками районного (об`єднаного районного), міського (районного у містах, об`єднаного міського) ІНФОРМАЦІЯ_1.

Особи, зазначені у підпункті 3 цього пункту, під час перетину державного кордону України повинні мати трудовий договір (контракт) для роботи на морському судні, судні внутрішнього плавання або лист від судновласника, оператора судна про намір укласти з громадянином України трудовий договір (контракт) для роботи на морському судні, судні внутрішнього плавання.

Адміністрація судноплавства у дводенний строк з моменту отримання завірених копій документів від осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту (крім курсантів закладів освіти), видає таким особам підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів у довільній формі за підписом Голови Адміністрації судноплавства або його заступника, яке містить гербову печатку або на яке накладено кваліфікований електронний підпис.

Особи, зазначені у підпункті 3 цього пункту, після отримання від Адміністрації судноплавства підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів, а також особи, зазначені у підпункті 1 цього пункту, які досягли віку від 18 до 60 років та отримали довідку від закладу освіти щодо направлення курсанта для проходження практичної підготовки на судні під українським або іноземним прапором, зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити відповідним органам, де вони перебувають на військовому обліку, та отримати дозвіл на виїзд з місця проживання від керівника відповідного районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовозобов`язані та резервісти СБУ, Служби зовнішньої розвідки України - дозвіл відповідного керівника) для пред`явлення уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби під час перетину кордону.

З аналізу наведених положень вбачається, що в період дії воєнного стану та з моменту оголошення мобілізації конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежується законодавством, зокрема, виїзд військовозобов`язаних та громадян призовного віку з місця постійного проживання без дозволу керівника районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 забороняється. Водночас Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 року №992 внесено зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, якими визначено, що у разі введення на території України воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мають право перетинати державний кордон України за умови якщо вони прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах. В разі надання вказаними особами необхідних документів, керівник відповідного районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 видає дозвіл на виїзд з місця проживання для пред`явлення уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби під час перетину кордону.

Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (надалі - положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Приписами п. 9 Положення №154 визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань:

оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам;

розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань. видають необхідні довідки та інші документи.

Отже, обов`язки щодо мобілізації на військову службу за призовом, надання відстрочки, отримання дозволу на виїзд з місця проживання покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки та, зокрема, й на відповідача.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 04.11.2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу дозволу, передбаченого п.212 Правил перетинання державного кордону громадянами України, для пред`явлення уповноваженим особами Держприкордонслужби під час перетину державного кордону України.

До вказаної заяви позивачем було додано копію посвідчення особи моряка серії НОМЕР_3 від 10 червня 2019 року; копію картки платника податків; копію трудового договору (контракту) для роботи на морському судні та його нотаріально завірений переклад українською мовою; копію підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів моряка, виданого Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту і судноплавства України (Адміністрацією судноплавства) від 23.10.2022 року, в якому зазначено про те, що позивач здобув відповідну кваліфікацію до 24 лютого 2022 року; копію паспорта громадянина України; копію військово-облікового документа (тимчасового посвідчення № НОМЕР_2 ); копію довідки військово-лікарської комісії №163/8900 від 28.10.2022 року.

За наслідками розгляду заяви позивача, відповідач листом від 08.11.2022 року №6556 надав відмову у видачі дозволу для перетину державного кордону, оскільки позивач підлягає призову на військову службу під час мобілізації та був призначений для комплектування Збройних Сил України, а відтак відповідач позбавлений можливості надання вищевказаного дозволу.

Колегія суддів звертає увагу, що ч. 4 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України - без дозволу відповідного керівника).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 року № 992 надано військовозобов`язаним морякам можливість тимчасового виїзду за кордон під час дії правового режиму воєнного стану та визначено умови перетину державного кордону зазначеним особами в розрізі наявності в них документів, що підтверджують підстави для такого виїзду відповідно до вказаної постанови.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо призначення позивача для комплектування Збройних Сил України, як на підставу відмови у видачі відповідачем дозволу, оскільки жодних належних та допустимих доказів в підтвердження цього відповідачем не надано.

Разом з тим, доводи апелянта з приводу того, що позивачем не надано жодних документів, які відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», звільняють його від призову на військову службу під час мобілізації є безпідставними, оскільки чинним законодавством не передбачено як обов`язкову умову надання дозволу на виїзд моряка за кордон наявність в нього документів про звільнення від призову або ж відсутність у ЗСУ плану щодо його призову.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до відповідача надано необхідні документи на підтвердження обґрунтованості підстав для перетину ним державного кордону як особи, яка прямує для роботи на морських суднах.

Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо протиправності відмови відповідача № 6556 від 08.11.2022 року у видачі позивачеві дозволу на перетин державного кордону як особі, передбаченій пп. 3 абз. 2 п. 212 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 зі змінами, внесеними до неї Постановою КМУ №992 від 992 від 02.09.2022 року.

З приводу способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Рекомендації R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року зазначає, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином суд не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Зазначення судом конкретних дій відповідача під час розгляду скарги, є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановленні судових рішень.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі №815/3799/17, від 21.08.2018 року у справі №810/3393/17.

Суд зауважує, що відповідач при визначенні наявності умов для надання дозволу на виїзд з місця проживання повинен встановити обґрунтованість підстав для такого виїзду. Надання дозволу на виїзд за кордон вирішується у кожному випадку з урахуванням усіх необхідних умов.

Таким чином, на переконання колегія суддів відповідач повинен здійснити повторний розгляд заяви позивача із наданням об`єктивної оцінки обґрунтованості підстав для його виїзду за кордон.

Враховуючи вищенаведені обставини та правові норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою належного захисту порушених прав та інтересів позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про видачу йому дозволу на перетин державного кордону як особі, передбаченій пп. 3 абз. 2 п. 212 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 зі змінами, внесеними до неї Постановою КМУ №992 від 992 від 02.09.2022 року, з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Матохнюк Д.Б. Біла Л.М.