Справа № 480/2473/23
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2023-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 р.Справа № 480/2473/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021 по справі № 480/2473/23

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати:

- постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колоса Романа Володимировича від 02.02.2023 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700 грн у виконавчому провадженні № 70651819;

- постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колоса Романа Володимировича від 17.02.2023 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3400 грн у виконавчому провадженні № 70651819.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перед накладенням штрафу державний виконавець зобов`язаний та мав провести перевірку виконання судового рішення боржником. Підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Тобто, державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення. Зауважив, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що в абзаці 44 рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/2903/21 від 27.12.2022 суддею зазначено, що судом встановлено, що на підставі рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/2120/20 від 22 лютого 2021 року визначено місце проживання малолітньої дитини: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 , за місцем її проживання. Вказане рішення набрало законної сили. Проте всупереч вказаному рішенню, відповідач проживає разом з сином за місцем свого проживання, не заперечує проти цього, вказуючи, що син категорично відмовляється проживати з матір`ю.

В абзаці 45 рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/2120/20 від 22.02.2021 року суддею зазначено, що «при цьому вказаним рішенням суду визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_2 разом з матір`ю, що не потребує доказуванню та має преюдиційне значення під час розгляду даної справи».

За таких обставин вбачається, що боржником рішення суду не виконано, малолітній ОСОБА_2 , 28.05.2015 року всупереч рішення суду матері ОСОБА_3 не переданий і надалі залишається проживати з боржником ОСОБА_1 .

Наслідком не виконання ОСОБА_1 рішення суду є винесені державним виконавцем постанови про накладення штрафів від 02.02.2023, від 17.02.2023, а також направлено подання до правоохоронних органів про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за статтею 382 КК України.

Вважає, що оскаржувані постанови про накладення штрафу є такими, що прийняті у межах повноважень, на підставі та у спосіб, що визначені Законом України "Про виконавче провадження", у зв`язку з чим, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу заявлені у позові, є незпівставними, неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, оскільки сама по собі справа є не складною, а спірні правовідносини не новими у судовій практиці, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.

До суду надійшло клопотання від ОСОБА_4 , в якому вона, посилаючись на те, що є стороною по справі виконавчого провадження (стягувачем), з метою прийняття неупередженого, обґрунтованого та законного рішення, просить суд залучити її до участі у даній справі, у зв`язку з чим відкласти розгляд справи на іншу дату та час.

Розглянувши зазначене клопотання колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Кодексу адміністративного судочинства України, учасниками справи є сторони, треті особи.

Звертаючись до суду з вказаним клопотанням, ОСОБА_4 не було зазначено в якості якого учасника справи її повинно бути залучено. Також, заявником не зазначено яким чином оскаржуване рішення суду першої інстанції безпосередньо впливає на її індивідуально виражені права, свободи, інтереси або обов`язки.

З урахуванням викладеного, підстави для залучення до участі у справі ОСОБА_4 та відкладення у зв`язку з цим розгляду справи, відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Рішенням Роменського міськрайонного суду від 27.12.2022 в цивільній справі №585/2903/21 частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області у особі Органу опіки і піклування, про зобов`язання усунення перешкод у проживанні дитини з матір`ю шляхом утримання від вчинення дій, спрямованих проти виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.02.2021 у справі за № 585/2120/20, стягнення моральної шкоди, відібрання дитини. Відібрано у ОСОБА_1 , або у будь-якої іншої особи, з якою на час виконання рішення суду проживає малолітня дитина, дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину матері ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 24 000 гривень. Рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її матері допущено до негайного виконання. В решті заявлених вимог за позовом відмовлено.

27.12.2022 на виконання рішення Роменським міськрайонним судом видано виконавчий лист, що був пред`явлений стягувачем до примусового виконання.

04.01.2023 заступником начальника відділу Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ткачем П.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 70651819 за виконавчим листом № 2/585/58/22, виданим 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом Сумської області. Постановлено відібрати у ОСОБА_1 , або у будь-якої іншої особи, з якою на час виконання рішення суду проживає малолітня дитина, дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину матері ОСОБА_4 . Зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 3-х робочих днів (а.с.13).

Постановою заступника начальника відділу Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ткача П.В. від 04.01.2023 виконавчий лист № 2/585/58/22, виданий 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом Сумської області, переданий Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.15).

10.01.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колосом Р.В. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № 70651819 з примусового виконання виконавчого листа № 2/585/58/22, виданого 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом Сумської області (а.с.14).

02.02.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колосом Р.В. винесено постанову про накладення штрафу, згідно якої за невиконання рішення суду накладено на боржника ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , штраф на користь держави у розмірі 1700 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення (а.с.19-20).

17.02.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колосом Р.В. винесено постанову про накладення штрафу, згідно якої за невиконання рішення суду накладено на боржника ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , штраф на користь держави у розмірі 3400 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення (а.с.21).

Не погодившись із вказаними постановами про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що посилання державного виконавця в оскаржуваних постановах на те, що позивачем рішення суду не виконано, є безпідставним, оскільки не відповідає ухваленому у справі №585/2903/21 судовому рішенню, яке не містить визначення дій, які слід вчинити боржнику, а державним виконавцем не встановлено, що судове рішення не виконано позивачем без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Положеннями ст.14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Пунктами 1 та 16 частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 5, 6 статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Як свідчать матеріали справи 04.01.2023 заступником начальника відділу Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ткачем П.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 70651819 за виконавчим листом № 2/585/58/22, виданим 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом Сумської області. Постановлено відібрати у ОСОБА_1 , або у будь-якої іншої особи, з якою на час виконання рішення суду проживає малолітня дитина, дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину матері ОСОБА_4 . Зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 3-х робочих днів (а.с.13).

Постановою заступника начальника відділу Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ткача П.В. від 04.01.2023 виконавчий лист № 2/585/58/22, виданий 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом Сумської області, переданий Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.15).

10.01.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колосом Р.В. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № 70651819 з примусового виконання виконавчого листа № 2/585/58/22, виданого 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом Сумської області (а.с.14).

Статтею 19 Закону 1404-VІІІ передбачені права і обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження.

Так, боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (ч. 5 ст. 19 Закону 1404-VІІІ).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.63 Закону №1404-VІІІ за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 64 Закону №1404-VІІІ визначено, що під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обов`язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування.

За необхідності державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу.

У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що 02.02.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колосом Р.В. винесено постанову про накладення штрафу, згідно якої за невиконання рішення суду накладено на боржника ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , штраф на користь держави у розмірі 1700 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення (а.с.19-20).

Постанова відповідача від 02.02.2023 обґрунтована, зокрема тим, 02.02.2023 державним виконавцем проведені виконавчі дії з примусового виконання виконавчого провадження ВП № 70651819 з примусового виконання виконавчого листа № 585/2903/21, виданого 27.12.2022 Роменським міськрайонним судом про відібрання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Боржником ОСОБА_1 не забезпечено передачу малолітньої дитини матері ОСОБА_3 . Під час проведення виконавчих дій встановлено, що на пропозицію державного виконавця малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно піти проживати до матері він відповів відмовою зауваживши, що він хоче проживати з батьком та сестрою. На прохання матері ОСОБА_3 поспілкуватися малолітній ОСОБА_5 відповідав вживаючи фрази: "я не хочу, я боюся, замучила мене судами і комісіями". Зі слів психолога Роменського міського центру соціальних служб дитина стала збільшено тривожною і почала говорити, на відміну від попереднього разу, що боїться.

17.02.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колосом Р.В. винесено постанову про накладення штрафу, згідно якої за невиконання рішення суду накладено на боржника ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , штраф на користь держави у розмірі 3400 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення (а.с.21).

Постанова державного виконавця від 17.02.2023 обґрунтована тим, що 17.02.2023 державним виконавцем проведено виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 585/2903/21, виданого 27.12.2022 Роменським районним судом Сумської області та встановлено, що ОСОБА_1 надано доступ до дитини малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не забезпечено його передачу матері ОСОБА_3 . При спілкуванні матері ОСОБА_3 дитина не виявила бажання продовжувати подальше спілкування, піти з мамою для подальшого проживання з нею. З огляду на вищевикладене, вбачається, що боржником рішення суду не виконано, дитина постійно перебуває і проживає з батьком і матері ОСОБА_3 не передана, що є підставою для накладення штрафу.

З оскаржуваних постанов вбачається, що підставою для винесення постанов про накладення на позивача штрафів слугували також акти державного виконавця від 20.01.2023, 02.02.2023 та 17.02.2023, згідно яких ОСОБА_1 надано доступ до дитини, але не забезпечено його передачу матері ОСОБА_3 (а.с.16-18).

Так, з актів державного виконавця від 20.01.2023, 02.02.2023 та 17.02.2023 вбачається, що ОСОБА_1 надано доступ до дитини, роз`яснено дитині ОСОБА_2 , що згідно рішення суду він має проживати з матір`ю.

Разом з тим, з акту від 20.01.2023 вбачається, що 20.01.2023 дитина ОСОБА_2 відмовився йти до матері, тому передати дитину стягувачу ОСОБА_7 не вдалося.

З акту від 02.02.2023 вбачається, що 02.02.2023 на пропозицію державного виконавця малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно піти проживати до матері він відповів відмовою, зауваживши, що він хоче проживати з батьком та сестрою. На прохання матері ОСОБА_3 відповідав: "я не хочу, я боюся, замучила мене судами і комісіями".

З акту від 17.02.2023 вбачається, що 17.02.2023 при спілкуванні матері ОСОБА_3 дитина не виявила бажання продовжувати подальше спілкування, піти з мамою для подальшого проживання з нею. Зі слів психолога на момент проведення виконавчих дій ОСОБА_2 не перебував під тиском, як моральним, так і фізичним.

Позивач посилається на те, що він забезпечив всі умови для передачі дитини, під час вчинення виконавчих дій він не перешкоджав державному виконавцю вчиняти виконавчі дії, що підтверджується актами державних виконавців від 20.01.2023, 02.02.2023 та 17.02.2023, а отже ним не вчинено дій щодо умисного невиконання рішення суду.

В свою чергу, акти державного виконавця не містять жодних даних про вчинення позивачем перешкод у виконанні рішення про відібрання дитини та її передачу матері, а в оскаржуваних постановах не наведено в чому саме полягало невиконання рішення суду позивачем.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, судова колегія зазначає наступне.

Статтею 4 Закону України "Про охорону дитинства" визначено одним із заходів щодо охорони дитинства в Україні: забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності; встановлення відповідальності юридичних і фізичних осіб (посадових осіб і громадян) за порушення прав і законних інтересів дитини, заподіяння їй шкоди.

Таким чином, організація виконання рішення суду про відібрання дитини має в першу чергу проводитися з урахуванням того, що такі дії впливають на психічне здоров`я малолітньої дитини, а тому неприпустимо застосовувати до дитини заходи фізичного та психологічного впливу.

Відповідно до складених актів державного виконавця від 20.01.2023, 02.02.2023 та 17.02.2023 дитина відмовилася повертатися до матері та бажає жити з батьком. Тобто, державним виконавцем особисто зафіксовано факт небажання дитини повертатися до матері.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону №1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Отже, накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

При цьому, умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. Поважними, в розумінні наведених норм, є об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Джерелом відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можуть слугувати будь-які докази, що містять відповідну інформацію, вид та обсяг яких залежить від характеру правовідносин, суті та змісту покладеного на боржника зобов`язання.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 13.07.2021 у справі №664/2551/18 невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Приймаючи спірні постанови про накладення на позивача штрафу у розмірі 1700, 00 грн. та 3400, 00 грн., державний виконавець зазначає про невиконання без поважних причин рішення суду, а саме щодо відібрання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та передачі його матері ОСОБА_3 .

Колегія суддів зазначає, що поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Зі змісту постанов ВП №70651819 від 02.02.2023 та ВП № 70651819 від 17.02.2023 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700, 00 грн. та 3400 грн відповідно, взагалі не вбачається у чому конкретно виражені дії або бездіяльність боржника, не конкретизовано які обставини призвели до не виконання ним судового рішення, позаяк доказів порушення обов`язків боржника щодо відмови у переданні матері малолітнього ОСОБА_2 до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Суд також звертає увагу на те, що представником відповідача під час судового розгляду справи, не заперечувався той факт, що під час вчинення ним виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 585/2903/21, виданого 27.12.2022 Роменським районним судом Сумської області, ОСОБА_1 надано доступ до дитини малолітнього ОСОБА_6 та не вчинялося перешкод у виконанні рішення про відібрання дитини. У той же час, представник відповідача посилався на те, що позивач не забезпечив передачу дитини матері згідно рішення суду, тобто, не примусив дитину піти з матір`ю.

З цього приводу суд зауважує, що ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 08.07.2021 у справі № 640/11833/19, пославшись на зазначені норми та рішення Європейського Суду, зазначив, що не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що виконання даного рішення не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися зі стягувачем, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів третьої палати Касаційного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі №824/308/20-а, у якій Суд відхилив доводи скаржника про те, що з огляду на небажання дітей спілкуватися з ним, належним виконанням рішення суду з боку боржника у контексті частини першої статті 64-1 Закону № 1404-VІІІ має бути активна участь у влаштуванні зустрічей батька з дітьми, в тому числі здійснення впливу на волевиявлення дітей, оскільки це фактично є примушуванням дітей, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Відтак, із урахуванням наведених правових позицій, враховуючи небажання дитини спілкуватися з матір`ю та перейти до неї, на переконання суду, позивач не вправі здійснювати вплив на волевиявлення дитини, оскільки це фактично є примушуванням дітей, що може призвести до психологічного тиску на дитину та не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Враховуючи встановлені у справі обставини та вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання державного виконавця в оскаржуваних постановах на те, що позивачем рішення суду не виконано, є безпідставним, оскільки не відповідає ухваленому у справі №585/2903/21 судовому рішенню, яке не містить визначення дій, які слід вчинити боржнику, а державним виконавцем не встановлено, що судове рішення не виконано позивачем без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, приймаючи до уваги, що державним виконавцем під час винесення оскаржуваних постанов не було доведено факт невиконання рішення суду позивачем без поважних причин, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувані постанови не відповідають ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку з чим суд, з урахуванням ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтовано визнав оскаржувані постанови протиправними та скасував їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стягуючи на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що такий розмір є обґрунтованим, співмірним і пропорційним наданим послугам.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, доводам апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи позивач просив суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Згідно частин 1, 2 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 1, 2, 3 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Такої заяви від сторони відповідача в межах даної справи до суду не подано.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

При цьому, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Крім того, на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 року у справі № 569/17904/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження розміру витрат, понесених на оплату правничої допомоги, позивачем надано Договір про надання правничої допомоги від 10.03.2023, який було укладено між позивачем та адвокатом (Манько Дмитром Дмитровичем).

Відповідно до п. 1 Договору «Клієнт» доручає, а «Адвокат» приймає на себе зобов`язання надати «Клієнту» пра вничу допомогу при підготуванні до розгляду та при розгляді у Сумському окружному адмініс тративному суді та інших судах всіх інстанцій адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпе чення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов. Обмежень повно важень «Адвоката» не встановлено.

Згідно п. 5 Договору розмір гонорару «Адвоката» за надання правничої допомоги у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, з урахуванням складності справи, часу, який має бути витраче ний адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), передбачуваного обсягу на даних адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для «Клієнта», визначається за домовленістю сторін у формі фіксованого розміру в сумі 3000 (три тисячі) грн.

Також, було надано розрахункову квитанцію на суму 3000 грн.

Колегія суддів зазначає, що правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05.07.2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Оцінивши обставини цієї справи та надані позивачем докази у їх сукупності, колегія суддів враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, а також відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивачем, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 року по справі № 480/2473/23 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів вважає, що відсутні в розумінні ст.139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат (в т.ч. витрат на професійну правничу правову допомогу) по даній справі.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 по справі № 480/2473/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко О.М. Мінаєва