Справа № 200/1618/23
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2023-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року справа №200/1618/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі № 200/1618/23 (головуючий І інстанції Логойда Т.В.) за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2021 року по 21 березня 2023 року включно;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2021 року по 21 березня 2023 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

В обґрунтування позову зазначав, що проходив військову службу, був зарахований на грошове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Станом на день звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу 23 листопада 2018 року з позивачем не було проведено повний розрахунок, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року.

Остаточний розрахунок проведено з позивачем лише 22 березня 2023 року на виконання судового рішення у справі № 200/4259/22, та сплачено 33846,57 грн.

Зазначене обумовлює відповідальність відповідача, передбачену ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Оскільки крайня дата періоду, який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку, це 30 березня 2021 року, а виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року відповідачем здійснено 22 березня 2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок з 31 березня 2021 року по 21 березня 2023 року на 721 день.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього грошового забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року включно.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середнє грошове забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги представника позивача.

Крайня дата періоду, який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку, це 30 березня 2021 року, а виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року відповідачем здійснено 22 березня 2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок з 31 березня 2021 року по 21 березня 2023 року на 721 день.

Отже, з врахуванням постанови № 100, та правової позиції, викладеної Верховним Судом в постановах від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 09.03.2023 у справі № 520/899/21 на користь позивача підлягає стягненню 85,50% (частка невиплачених позивачу сум при звільненні) у сумі 217676,42 грн.

Не погодившись з рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги відповідача .

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП відшкодування є нарахування сум належних працівникові при звільненні; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їх розміром або, принаймні, в достатньо стислі строки.

Пори цьому, за правовими позиціями Верховного Суду при застосуванні норм трудового законодавства необхідно розглядати питання несвоєчасної виплати заробітної плати звільненому працівникові, а не належних йому компенсаційних виплат.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП "Діловодство спеціалізованого суду".

Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).

Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему "Електронний суд" матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.

Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі "Електронний суд".

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, розглядаючи апеляційні скарги в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (підрозділ ІНФОРМАЦІЯ_2 ) від 11 серпня 2016 року № 24 позивача з 11 серпня 2016 року зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 листопада 2018 року № 237 позивача, звільненого зі служби у запас за пп. "е" (у зв`язку з позбавленням військового звання у дисциплінарному порядку) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23 листопада 2018 року.

Станом на день звільнення зі служби з позивачем не був проведений повний розрахунок - не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у справі № 200/4259/22, яке набрало законної сили 08.02.2023, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо невиплати ОСОБА_2 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року включно відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2018 року включно у розмірі 34362 грн, із відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

22 березня 2023 року на виконання вказаного судового рішення відповідач перерахував позивачу на його картковий рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк", 33846,57 грн.

Отже, остаточний розрахунок при звільненні шляхом перерахування позивачу відповідних сум індексації грошового забезпечення за зазначений період проведений 22 березня 2023 року.

Період затримки розрахунку при звільненні - з 24 листопада 2018 року (наступний день після звільнення зі служби) по 22 березня 2023 року (день фактичного розрахунку).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що з набранням чинності нової редакції ст. 117 КЗпП 19.07.2022, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку стягується не більш як за шість місяців.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

На підставі статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу 1 пункту першого статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як визначено частиною другою цієї ж статті до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

На підставі частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Аналіз правових норм свідчить, що звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням.

Тобто, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

Як свідчать матеріали справи позивач виключений зі списків та всіх видів забезпечення 23 листопада 2018 року, проте, індексація грошового забезпечення виплачена йому відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у справі № 200/4259/22, тільки 22 березня 2023 року.

Таким чином, станом на день виключення позивача зі списків та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним розрахунок у повному обсязі.

Законом № 2011 та Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

Такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства -КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

19 липня 2022 набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким, зокрема викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.

На підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, (яка була чинною на час виплати позивачу індексації грошового забезпечення, тобто проведення з ним остаточного розрахунку) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Суд не приймає доводи апелянта-відповідача, що норми ст. ст. 116,117 КЗпП застосовуються при розгляді питань несвоєчасної виплати заробітної плати звільненому працівнику, а не належних йому компенсаційних виплат, до яких відноситься індексація грошового забезпечення, з огляду на наступне.

Нормами статей 116, 117 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Стаття 116 Кодексу законів про працю України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

В постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення, то позивач відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення, суд зазначає наступне.

Період затримки розрахунку при звільненні повинен обчислюватися з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем остаточного розрахунку.

Позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 23 листопада 2018 року.

Остаточний розрахунок з позивачем проведено 22 березня 2023 року.

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні становить з 24 листопада 2018 року (наступний день після звільнення) по 22 березня 2023 року (день остаточного розрахунку).

Проте, з 19 липня 2022 набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким викладено в новій редакції норму статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.

З огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем (22.03.2023) до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Таким чином, з відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні не більш як за шість місяців - з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року, що становить 181 календарних днів.

Щодо визначення розміру середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у справі, яка розглядається, суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом також в постановах від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20, від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 розділу І Порядку № 100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

На підставі пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до картки особового рахунку від 20.08.2020 розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням з 23.11.2018 становив 21540,17 грн (11350,73 грн за серпень 2018 та 10189,44 грн за вересень 2018, жовтень 2018 року в розрахунок не береться, оскільки позивач в цей місяць не працював).

Кількість календарних днів за серпень-вересень 2018 року становить 61 день.

Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 353,12 грн (21540,17грн / 61 календарний день).

Період затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, з урахуванням норми статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», становить 181 календарний день (шість місяців).

Отже, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач, становить 63914,72 грн (353,12 грн Х 181 календарний день).

З огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.»

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Верховний Суд в постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як свідчить картка особливого рахунку від 20.08.2020, позивачу при звільненні в листопаді 2018 року виплачено 10998,20 грн.

Індексація грошового забезпечення, виплачена відповідачем позивачу на виконання судового рішення, становить 33846,57 грн.

Тобто, при звільненні позивачу відповідач повинен був виплатити 44844,77 грн (10998,20 грн + 33846,57 грн).

Частка невиплаченої індексації становить 75,47% (33846,57 грн/44844,77 грн Х 100%)

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності частки 75,47 %, становить: 48236,44 грн (63914,72 грн х 75,47% / 100%).

Між тим, колегія суддів враховує висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц та вважає за необхідне зменшити позивачу розмір відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є як дії позивача, який не відразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо невиплати при звільненні всіх необхідних сум, так і дії відповідача, який не здійснив повного розрахунку при звільненні.

Колегія суддів враховує, що позивач, звільнившись в листопада 2018 року, до суду з позовом про сплату належних сум індексації грошового забезпечення звернувся лише в 2022 році, збільшивши таким чином період затримки. В свою чергу, відповідач сплатив 33846,57 грн на виконання рішення суду у справі № 200/4259/22, яке набрало законної сили 08.02.2023 року без зайвих зволікань - 22.03.2023.

З урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню сума середнього грошового утримання за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 5000 грн, яка є співмірною з його порушеним правом.

Посилання в апеляційній скарзі представника позивача, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, - не впливають на правильність висновків суду щодо розміру стягнення, оскільки колегією суддів встановлено наявність інших критеріїв для зменшення розміру середнього заробітку, перелічених вище в цьому судовому рішенні.

Варто додати, що обговорюваний в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що належним способом захисту у спірних правовідносинах буде стягнення на користь позивача суми середнього грошового утримання за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.11.2018 по 23.05.2019 у розмірі 5000 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Здійснюючі апеляційний розгляд справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що обумовлює часткове задоволення апеляційних скарг, скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середнє грошове забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року включно, з прийняттям в цій частині постанови про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн.

В іншій частині рішення суду є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі № 200/1618/23 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі № 200/1618/23 - скасувати в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середнє грошове забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року включно.

В цій частині прийняти постанову, якою стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні з 24 листопада 2018 року по 23 травня 2019 року включно (шість місяців) в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі № 200/1618/23 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 14 серпня 2023 року,

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2023 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв