Справа № 460/5117/23
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2023-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 серпня 2023 року м. Рівне №460/5117/23
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Національної поліції в Івано-Франківській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо не внесення до наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 28.10.2022 № 466 о/с інформації про невикористані у попередніх роках днi вiдпустки, а саме: частини щорічної відпустки за 2020 рiк яка складає 19 діб та за 2021 рiк - 31 доба;

-визнати протиправними дiї Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті компенсації за невикористані у попередніх роках календарні дні відпустки, а саме: компенсації за невикористану частину щорічної вiдпустки за 2020 рiк, яка складає 19 дiб та за 2021 рiк - 31 добу;

-зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області внести зміни до наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській областi вiд 28.10.2022 №466 o/с, зазначивши вiдомостi про кiлькiсть днiв невикористаної щорічної відпустки за 2020 рiк, яка складає 19 дiб та за 2021 рiк - 31 добу та про необхідність виплати грошової компенсації за невикористані у попередніх роках дні вiдпустки;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані у попередніх роках днi вiдпустки за 2020 рiк, яка складає 19 дiб та за 2021 рiк - 31 добу, виходячи з грошового забезпечення станом на 31.10.2022, день звiльнення зі служби в полiцiї.

Мотивуючи позовні вимоги зазначає, що при звільненні в 2022 році з поліції відповідачем не проведено з ним повного розрахунку, оскільки не виплачено йому компенсацію за невикористані дні відпусток за 2020-2021 роки. Позивач стверджує, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані у попередніх роках, що виражається у праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку. Просить позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 06.03.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 06.04.2023 на 09:30 год.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві на позов від 21.03.2023, відповідно до змісту якої відповідач заперечує проти їхнього задоволення. Зазначає на обґрунтування такої позиції про те, що чинне законодавство передбачає виплату компенсації за відпустку, яка не була використана поліцейським у році звільнення, а не за попередні роки, а тому правові підстави для виплати позивачу компенсації за невикористану ним відпустку за попередні роки відсутні. Зауважує, що наказ про звільнення позивачем не оскаржувався, а тому в межах спірних правовідносин відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства. Просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 06.04.2023 закрито підготовче провадження у справі №460/5117/23 та розпочато розгляд справи по суті.

Подальший розгляд справи №460/5117/23 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження.

У відповідності до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити, з огляду на таке.

Судом встановлено та не є спірним, що позивач проходив службу в Національній поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 28.10.2022 №466 о/с ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції з 31.10.2022, з виплатою компенсації за 38 діб невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році.

У відповідь на заяву позивача щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані відпустки за 2020-2021 роки, відповідач листом від 03.11.2022 за №Г-34/108/01/29-2022 повідомив йому, що згідно з п. 8 розділу III наказу МВС України від 06.04.2016 № 260 "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання" за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація вiдповiдно до чинного законодавства. При звільненні згідно наказу № 466 о/с вiд 28.10.2022 позивачу виплачено компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку у сумі 22591,03 грн. Враховуючи вищевказане правові підстави для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку в 2020 та 2021 роках відсутні.

Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 13.02.2023 №93 невикористана частина щорічної відпустки ОСОБА_1 за 2020 рік складає 19 діб, за 2021 рік - 31 доба.

Вважаючи, що відповідач порушує його право на отримання грошової компенсації за невикористані протягом 2020-2021 років відпустки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно з ст.74 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Пунктом 1 статті 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР установлені такі види щорічних відпусток: 1) основна відпустка; 2) додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; 3) додаткова відпустка за особливий характер праці; 4) інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст.76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовані Законом України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (ст.60 Закону № 580-VIII).

Згідно з ч.1 та 2 ст.92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пільги щодо надання учасникам бойових дій чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також щодо одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік визначені також і пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-XII).

Статтею 5 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-XII) визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час

Як встановлено судом в ході судового розгляду справи, своїм правом на основну та додаткові відпустки за період проходження служби в поліції за 2020-2021 роки позивач не скористався, що не заперечується відповідачем (19 діб та 31 доба відповідно).

Відповідно до ч.7 та 11 ст.93 Закону №580-VIII чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Згідно з ч.9, 10 ст.93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 (далі - Порядок №260).

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

При цьому, суд зауважує, що в абзацах 7 та 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 йдеться про "невикористану в році звільнення відпустку" без вказівки на її вид (основна чи додаткова).

Таким чином, з нормативного тлумачення наведених правових норм вбачається, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже в протилежному випадку - це суперечитиме суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

Відтак, з огляду на неврегулювання приписами Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин було використано Верховним Судом, зокрема у постановах від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 11.02.2021 у справі № 160/13220/19, від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20, від 31.03.2021 у справі № 200/9828/19-а .

Частиною 1 статті 83 КЗпП України закріплено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР .

Відповідно до вказаної норми, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, вказаною нормою передбачено право працівника, який звільняється, на отримання грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

При цьому, згідно пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки" до щорічних відпусток належать: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Отже, у випадку звільнення поліцейських зі служби, такі особи на підставі абзаців 7 та 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, а також правових норм частини 1 статті 83 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР, мають право на виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

Системно проаналізувавши вищевказані норми чинного законодавства та обставини справи, які підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що при звільненні зі служби в поліції позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним в 2020-2021 роках відпустки.

Вказане свідчить на користь висновку, що при звільненні позивача зі служби в поліції, відповідач протиправно не провів з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані у 2020 - 2021 роках календарні дні відпусток, а тому відповідача належить зобов`язати здійснити відповідні нарахування та виплату.

Щодо позовних вимог, які стосуються внесення змін до наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській областi вiд 28.10.2022 №466 o/с, а саме: зазначення в ньому вiдомостей про кiлькiсть днiв невикористаної щорічної відпустки за 2020 рiк, яка складає 19 дiб та за 2021 рiк - 31 добу та про необхідність виплати грошової компенсації за невикористані у попередніх роках дні вiдпустки, то суд зазначає, що в даному випадку наявний спір про наявність правових підстав для нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки.

Нарахування ж грошової компенсації відпустки, як і внесення змін до наказу про звільнення позивача щодо кількості діб невикористаної відпустки є виключною компетенцією відповідача. Тому, суд не може перебирати на себе повноваження органу Національної поліції та втручатись в його дискреційні повноваження. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Отже, в задоволенні відповідних позовних вимог слід відмовити.

Суд зауважує, що відсутність в наказі про звільнення відомостей про виплату позивачу компенсації за невикористані дні відпустки минулих періодів в будь-якому випадку не позбавляє позивача права на отримання відповідної гарантованої трудовим законодавством компенсації.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи зазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору відповідно до ст.139 КАС України у суду відсутні.

Також позивач також просив суд стягнути на його користь витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 7000,00 грн., з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

За правилами ч.3 ст.134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.134 КАС України).

За правилами ч.7 ст.134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" №5076-VI від 05.07.2012, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим, у постанові від 05.03.2021 в справі № 200/10801/19-а Верховний Суд зазначив про те, однією з особливостей процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивачем надані: договір про надання правничої допомоги №32/23 від 03.02.2023, а також акт про надання правничої допомоги від 28.02.2023 на загальну вартість наданих послуг - 7000,00 грн.

У відзиві на позовну заяві відповідач заперечив проти відшкодування позивачеві витрат на правову допомогу, з огляду на непідтвердженість їх оплати, а також відсутність розрахунку.

Розглянувши вказані заперечення, суд враховує, що у договорі про надання правничої допомоги сторонами було обумовлено, що гонорар адвоката підлягає сплаті на протязі 30 календарних днів з моменту проголошення рішення судом першої інстанції, а у відповідності до правової позиції Верховного Суду у справі №200/10801/19-а відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Поряд з цим, суд бере до уваги, що у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц міститься висновок про те, що розглядаючи питання стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, суд має право самостійно визначати розмір таких витрат, виходячи з критерію розумної необхідності та співмірності, враховуючи характер виконуваної адвокатом роботи / послуг, складність виконуваної роботи / послуг, їх значимості, складності категорії справи тощо.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

У постанові Верховного суду від 04.02.2020 у справі №280/1765/19 міститься правовий висновок про те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 160/6899/20 містяться правові висновки: "Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо".

Суд констатує, що даний спір не належить до категорії справ значної складності; щодо вирішення вказаних спорів існує судова практика, зокрема, постанови Верховного Суду; окрім того позивач не надав суду належних та допустимих доказів співмірності витрат обсягу наданих послуг і позовні вимоги задоволено частково.

Тому суд дійшов висновку про необхідність розумного обмеження розміру витрат на правничу допомогу адвоката до 2000,00 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпусток за 2020-2021 роки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ним дні відпусток за 2020-2021 роки в загальній кількості 50 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області (вул. Академіка Сахарова, буд. 15, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська обл., 76018, ЄДРПОУ/РНОКПП 40108798)

Повний текст рішення складений 14 серпня 2023 року

Суддя С.А. Борискін