Справа № 160/11334/23
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О. В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить:
зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надати дозвіл на імміграцію в Україну, громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що звернувся до відповідача з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, надавши всі необхідні документи передбачені чинним законодавством, натомість відповідачем протиправно винесено рішення про відмову йому у наданні такого дозволу. Вказане рішення, на переконання позивача, порушує права, свободи та законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1, 2 ст. 257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Позивачем через систему «Електронний суд» 15.06.2023 подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів, а саме копії витягу про реєстрацію постійного місця проживання ОСОБА_1 від 10.11.2022 року, копії довідки Міністерства внутрішніх справ Республіки Узбекістан про відсутність судимості ОСОБА_1 від 09.11.2022 року.
Ухвалою суду від 21.06.2023 за клопотанням представника позивача витребувані у Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області належним чином завірені копії додаткових документів.
26.06.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Відповідач відхиляє доводи позивача, зазначаючи наступне.
Пунктом 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002 №1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються, зокрема документ про місце проживання (в Україні та за кордоном), довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1, 3 і 6 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію»).
Відповідач зауважує, що перевіркою встановлено, що громадянин ОСОБА_1 не надав оригінали довідок про відсутність судимості та документа про місце проживання за кордоном.
Задоволення судом вимоги позивача щодо скасування прийнятого рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну призведе до порушення норм чинного законодавства України, втручання у дискреційні повноваження територіальних органів/ підрозділів ДМС України з огляду на те, що дискреційні повноваження це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за таких обставин.
Оскаржуване рішення щодо скасування рішення ГУ ДМС у Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу, приймалось на підставі поданих документів позивачем та у відповідності до норм чинного законодавства.
Відповідачем подано також клопотання про долучення до матеріалів справи доказів надіслання матеріалів справи позивача на електронну адресу зазначену в адміністративному позові.
07.07.2023 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.
Позивач зазначає, що разом із заявою від 30.10.2021 ним було надано вичерпний перелік документів передбачених чинним законодавством для отримання дозволу на імміграцію. Так матеріалами особової справи №1364 підтверджено, що разом із заявою було надано довідку №№8642-2061-0297-5bd5-2fc5-8fb1-8859-3083.
Крім того, позивач звертає увагу на те, що відповідачем не були дотримані приписи п. 20 Порядку №1983 в частині повідомлення позивача про розгляд питання про відмову в наданні йому дозволу на імміграцію і ст. 9 Закону України «Про імміграцію", якою встановлено термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не більше одного року з дня її подання.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 , є громадянином Республіки Узбекистан, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , тип Р, код країни видачі UZB.
Відповідно до відмітки у закордонному паспорті позивач у 2021 році приїхав в Україну.
20.10.2021 між позивачем і громадянкою Республіки Узбекистан ОСОБА_2 був укладений шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 та зроблено актовий запис №1243 від 29.10.2021.
Дружина позивача перебуває в Україні на підставі посвідки на постійне проживання відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».
30.10.2021 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як чоловік іммігрантки.
01.05.2023 представник позивача звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із адвокатським запитом, в якому у зв`язку з неотриманням рішення щодо поданої заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну та продовження строку перебування в Україні, просив надати усі рішення прийняті Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області його структурними підрозділами стосовно вказаної особи за період з 2021 року по 2023 рік.
Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №1201.3.4.-9397/12.3-23 від 05.05.2023 повідомлено, що 04.01.2022 рішенням Заводського відділу у м. Кам`янське ГУ ДМС у Дніпропетровській області гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було продовжено строк перебування на території України до 07.04.2022 (обґрунтована підстава подання заяви на отримання дозволу на імміграцію в Україну).
17.11.2022 ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».
До листа була додана копія рішення.
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Згідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
За визначенням у ст. 1 цього Закону іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію».
Імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію (ст. 1 Закону № 2491-III).
Відповідно до ст. 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України.
Статтею 6 Закону № 2491-III встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
Відповідно до ст. 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону.
Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 2 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що підтверджують відповідність рівня кваліфікації спеціаліста або робітника вимогам, передбаченим у переліку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері праці.
Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.
Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.
Статтею 10 Закону № 2491-III встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12. 2002 р. № 1983.
За підп. 2 п. 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції або є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме, зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей
Згідно п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система Аркан), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби; проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України Про імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Відповідно до п. 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.
За п. 16 Порядку № 1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
З аналізу вищевикладеного слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону України "Про імміграцію", а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.
З матеріалів справи вбачається, що 17.11.2022 року Головним управлінням ДМС України у Дніпропетровській області складено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .
У висновку зазначено, що згідно п. 14 Порядку провадження ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 направлено запити до УСБУ в Дніпропетровській області, СУБ Інтерполу ГУНП України в Дніпропетровській області, Головного центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ГУНП України в Дніпропетровській області Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та проведена перевірка за обліками Державного реєстру актів цивільного стану.
Згідно відповідей вказаних служб заперечення про надання дозволу на імміграцію відсутні.
У висновку також вказано, що перевіркою встановлено, що громадянин ОСОБА_1 не надав оригінали довідки про відсутність судимості та документа про місце проживання за кордоном (до матеріалів справи долучені копії цих документів).
Приймаючи до уваги вищевикладене і керуючись п. 6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» головний спеціаліст відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області Олена Баранник, прийшла до висновку за доцільне прийняти рішення відносно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
Тобто, позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну з посиланням на п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» (в інших випадках, передбачених законами України) у зв`язку з ненаданням оригіналів довідки про відсутність судимості і документа про місце проживання за кордоном.
Проте, приймаючи спірне рішення , в порушення п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III відповідач не зазначив який саме випадок, передбачений законами України, з посиланням на відповідну норму Закону, безпосередньо слугував підставою для прийняття цього рішення.
Суд вказує, що спірне рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки містить лише посилання на п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" та не окреслює при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття та не сформульоване з достатньою чіткістю.
З матеріалів особової справи №1364 вбачається, що разом із заявою від 30.10.2021 року було надано довідку №8642-2061-0297-5bd5-2fc5-8fb1-8859-3083 від 05.10.2021р року видану МВС Республіки Узбекистан, разом з офіційним перекладом на українську мову. Згідно зазначеної довідки вказано, що « ОСОБА_1 таким, що притягувався до кримінальної відповідальності на території Республіки Узбекистан не значиться», що відповідачем до уваги не взято. Крім того, позивачем було отримано та додатково долучено до вищезазначеної заяви довідку про відсутність судимості від 04.11.2022 року.
Позивачем було надано також довідку Головного управління міграції та оформлення громадянства МВС Республіки Узбекистан від 26.10.2021 року (разом з перекладом на українську мову), якою підтверджується зареєстроване місце проживання позивача за кордоном, а саме: «Андижанська область, Пахтаабадський район, МЗГ (місцеві збори громадян) АДРЕСА_1 » (дата реєстрації за вказаною адресою - 29.04.1978 року), яка залишена відповідачем поза увагою. Крім того, позивачем було додатково надано відповідачу витяг про реєстрацію постійного місця проживання за кордоном ОСОБА_1 від 10.11.2022 року.
При цьому, не вбачається, що вищезазначені довідки були видані в копіях.
Суд відхиляє твердження відповідача про те, що до заяви не були подані вказані документи, оскільки за вимогами ч. 10. Ст. 9 Закону № 2491-III у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 року по справі № 2340/2851/18.
Оскаржуване рішення не містить посилань на будь-який висновок, що став підставою його прийняття. Крім того, приписи Порядку № 1983 не передбачають складення висновків територіальними органами ДМС України за результатами розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію в Україну, а передбачають прийняття тільки відповідних рішень.
Крім того, згідно ст. 9 Закону України «Про імміграцію» термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.
Позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію 30.10.2021 року, а рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію прийнято міграційною службою 17.11.2022 року, тобто з порушенням строку розгляду вказаної заяви.
Відповідачем також недотримані положення п. 20 Порядку №1983 в частині повідомлення позивача про розгляд питання про відмову в наданні йому дозволу на імміграцію .
Відповідно до п. 20 Порядку №1983 органи, які прийняли рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні такого дозволу, надсилають його копію протягом трьох робочих днів з дня прийняття безпосередньо заявнику або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі України. Матеріали особової справи ОСОБА_1 не містять доказів отримання ним зазначеного рішення.
Враховуючи вищевказане, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачам в наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд зазначає про наступне.
Підпунктом 3 частини 1 статті 6 Закону № 2491-ІІІ регламентовано, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.
Отже, суд наголошує, що саме до дискреційних повноважень ДМС України належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.
Таким чином, суд робить висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію, з урахуванням висновків, які викладені у цьому рішенні.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.
Згідно частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні ч. 1 ст. 90 КАС України).
З урахуванням вищевикладеного, позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Згідно ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Суд, керуючись положеннями ст. 139 КАС України, враховуючи задоволення позову вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на користь позивача судовий збір у сумі 536,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 241, 243, 244-246, 250, 255, 262,295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 від 30.10.2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона