Справа № 120/4504/23
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2023-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 серпня 2023 р. Справа № 120/4504/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що отримує пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (далі - Закон №2262-ХІІ) Вказує, що станом на день смерті її чоловіка 03.11.2022 розмір його пенсії становив 16269,44 грн, однак при обрахунку її (позивача) пенсії відповідачем протиправно застосовано занижений розрахунковий (базовий) розмір пенсії, без урахування рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.04.2022 у справі №120/14697/21-а, яким зобов`язано ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021 про розмір грошового забезпечення станом на листопад 2019 року.

При цьому позивач зазначає, що на її звернення із заявою про перерахунок та виплату пенсії у разі втрати годувальника з 01.01.2023, 01.03.2023, з урахуванням реальної базової величини пенсії ОСОБА_2 , що на день його смерті становила 16269,44 грн, тобто з урахуванням довідки державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021, відповідач відмовив, оскільки позивач не є стороною в судовій справі за №120/14697/21-а.

Позивач переконана, що вона як вдова померлого пенсіонера, яка отримує пенсію у разі втраті годувальника, має право на перерахунок пенсії на підставі довідки державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021.

Також вказує, що право на перерахунок пенсії на підставі довідки №825 від 30.06.2021 з 01.12.2019 встановлено рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/14697/21 стосовно ОСОБА_2 , після смерті якого, вона як особа, що втратила годувальника, має право на перерахунок пенсії з урахуванням оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення.

На підставі викладеного позивач вважає дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії у разі втраті годувальника на підставі оновленої довідки державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" від 30.06.2021 №825 протиправними. При цьому зазначає, що діями відповідача, які полягають у протиправній відмові у здійсненні перерахунку та виплаті їй пенсії у разі втраті годувальника з урахуванням довідки державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" від 30.06.2021 №825, порушено її право на справедливий соціальний захист, отримання належного пенсійного забезпечення в розмірі, визначеному чинним законодавством.

Ухвалою від 02.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

12.05.2023 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що позивач 01.12.2022 та отримує пенсію в разі втрати годувальника, обчислену відповідно до Закону № 2262-XII. Вказує, що нормативно-правових актів щодо визначення умов, порядку та розмірів, за якими має проводитись перерахунок пенсій, призначених згідно із Законом № 2262-XII станом на сьогодні не приймалось. Відповідач переконаний, що пенсію в разі втрати годувальника позивачеві відповідно до Закону №2262-XII обчислено вірно, відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив, що ОСОБА_1 є вдовою ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 04.11.2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 3858.

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області та з 01.12.2022 отримує пенсію в разі втраті годувальника, призначену відповідно до Закону № 2262-XII в розмірі 30% від відповідних сум грошового забезпечення померлого годувальника

09.03.2023 позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила провести перерахунок та виплату їй пенсії у разі втрати годувальника з 01.01.2023, 01.03.2023, з урахуванням реальної базової величини пенсії ОСОБА_2 , що на день його смерті становила 16269,44 грн, з нарахуванням та виплатою індексації пенсії в розмірі 14%, з 01.01.2023, 01.03.2023 та з урахуванням індексації пенсії в розмірі 20% з 01.03.2023 відповідно до розрахунку, що міститься у цій заяві.

Листом від 04.04.2023 № 5606-3975/М-02/8-0200/23ГУ ПФУ у Вінницькій області повідомило позивача, що з 01.12.2022 вона отримує пенсію в разі втрати годувальника, обчислену відповідно до Закону №2262-ХІІ, за померлого чоловіка ОСОБА_2 . Зазначило, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.01.2022 у справі за №120/14697/21-а зобов`язано Головне управління здійснити ОСОБА_2 перерахунок пенсії з 01.12.2019 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, виданої державною установою "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" від 30.06.2021 №825, з урахуванням раніше виплачений сум пенсії. Відповідач вказав, що оскільки позивач не є стороною в судовій справі за №120/14697/21-а, то в Головного управління відсутні правові підстави для здійснення обрахунку її пенсії в разі втрати годувальника з урахуванням довідки про розмір грошового забезпечення від 30.06.2021 №825.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулася до суду х цим позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд виходить з такого.

Частиною 1 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон 2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 2011-XII пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Отже, спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є, зокрема Закон №2262-ХІІ.

Згідно з нормами статті 29 Закону № 2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати.

Розміри пенсії в разі втрати годувальника визначені у статті 36 Закону № 2262-ХІІ та визначаються у відсотковому вираженні від розміру грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону № 2262-ХІІ право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Відповідно до п. "б" ст. 36 Закону № 2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника призначаються сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, - 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї.

Статтею 43 Закону України №2262-ХІІ передбачено, що пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Закону № 2262-ХІІ сім`ям пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії в разі втрати годувальника обчислюються з того ж грошового забезпечення (заробітку), з якого було обчислено пенсію годувальникові.

Повертаючись до фактичних обставин справи, суд зазначає, що з листа ГУ ПФУ у Вінницькій області від 05.04.2023 №5606-3975/М-02/8-0200/23 видно, що пенсія ОСОБА_1 обчислена із суми грошового забезпечення ОСОБА_2 для обчислення пенсії 7387,76 грн; 30 % = 2216,33 грн. З урахуванням щомісячної доплати до пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713, надбавок, компенсаційних виплат до пенсії, загальний її розмір з 01.12.2022 становив 4902,76 грн; з 01.03.2023 - 5289,38 грн.

Разом з тим, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.01.2022 у справі №120/14697/21-а зобов`язано ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити ОСОБА_2 з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021 про розмір грошового забезпечення станом на листопад 2019 року, з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення, відповідно до вимог статей 43, 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", з урахуванням раніше виплачених сум пенсії.

Вказане судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 25.02.2022. На його виконання ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснило ОСОБА_2 з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021 про розмір грошового забезпечення станом на листопад 2019 року, з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення. Розмір пенсії ОСОБА_2 у зв`язку з цим склав 16269,44 грн, що видно із листа ГУ ПФУ у Вінницькій області від 21.03.2022 № 0200-0202-8/16538.

Отже, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 45 Закону № 2262-ХІІ відповідач зобов`язаний був призначити позивачеві пенсію у разі втрати годувальника, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_2 , зазначеного в довідці державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021 про розмір грошового забезпечення станом на листопад 2019 року, у відповідності до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25.01.2022 у справі №120/14697/21-а, а саме, виходячи з суми 16269,44 грн.

Однак, відповідач протиправно відмовив у здійсненні відповідного перерахунку пенсії позивача.

Суд також враховує, що частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) Україна визнала обов`язковою юрисдикцією Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Згідно зі змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах "Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Neviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія A, No 332, с.21 п.31; пункт 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України").

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як "існуюче майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення від 02.03.2005 Європейського суду з прав людини MALTZAN and Others v. Germany). Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом", вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу. А тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини встановив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики Європейського суду з прав людини є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права, як прямого гарантованого, так і опосередкованого, у разі, якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

На переконання суду, виплата відповідачем позивачеві пенсії не в належному розмірі є прямим втручання в право власності позивача в розумінні 1 Протоколу, оскільки остання мала законні очікування отримати виплату в розрахунку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

За правилами ст. 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

На переконання суду, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо відмови позивачеві у перерахунку та виплаті пенсії у разі втрати годувальника з 01.12.2022, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_2 , зазначеного у довідці державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021, у відповідності до рішення Вінницького окружного адміністративного суду 25.01.2022 у справі №120/14697/21-а, та зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області з 01.12.2012 перерахувати та виплачувати позивачеві пенсію, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_2 , зазначеного у довідці державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021, у відповідності до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25.01.2022 у справі №120/14697/21-а, з урахуванням раніше виплачених сум пенсії.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Згідно з частинами 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ЄСПЛ у п. 36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003 зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001).

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, п. 29).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає задоволенню у спосіб, визначений судом.

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку та виплаті пенсії у разі втрати годувальника з 01.12.2022, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_2 , зазначеного у довідці державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021, у відповідності до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25.01.2022 у справі №120/14697/21-а.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.12.2012 перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію в разі втрати годувальника, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_2 , зазначеного у довідці державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області" №825 від 30.06.2021, у відповідності до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25.01.2022 у справі №120/14697/21-а, з урахуванням раніше виплачених сум пенсії.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович