Справа № 280/1567/23
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2023-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2023 року м. Дніпросправа № 280/1567/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року (суддя Сіпака А.В., повне судове рішення складено 18 травня 2023 року) в справі № 280/1567/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ) про визнання протиправною бездіяльності в частині не розгляду комісією з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, його заяви про підтвердження періоду роботи з 1976 року по 1979 рік у колгоспі «Знам`я комунізму», визнання протиправною бездіяльності в частині не включення до трудового стажу періоду його роботи з 1976 року по 1979 рік у колгоспі «Знам`я комунізму»; зобов`язання зарахувати в трудовий стаж періоди його роботи з 1976 по 1979 року у колгоспі «Знам`я комунізму» на підставі архівної довідки про заробітну плату для розрахунку пенсії від 05 жовтня 2021 року №0220/214, архівної довідки від 05 жовтня 2021 року №0220/215 та довідки від 05 жовтня 2021 року №0220/216.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 06 лютого 2023 року про підтвердження стажу роботи; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області розглянути заяву ОСОБА_1 від 06 лютого 2023 року про підтвердження стажу роботи на засіданні комісії з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду; в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт зазначає, що оскільки архівні довідки про заробітну плату від 05 жовтня 2021 року №№ 0220/214, 0220/215, 0220/216 завірені печатками органів Республіки Крим, то зарахувати період стажу з 1976 року по 1979 рік в якості працівника колгоспу «Знам`я комунізму» неможливо.

Крім того, вважає, що необхідна довідка за цей період, в якій буде визначено фактично відпрацьований час або на підставі показань не менше двох свідків, які б знали позивача про спільній з ним роботи у колгоспі.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30 вересня 2020 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію по інвалідності з 30 травня 2019 року.

ОСОБА_1 стверджує, що в період з 1976 по 1979 роки він працював у колгоспі «Знам`я комунізму», який на цей час знаходиться на тимчасово окупованій території України АРК Крим.

Представник позивача здійснив відповідний адвокатський запит до адміністрації крест`янського сільського поселення Першотравневого Республіки Крим та отримав архівні довідки від 05 жовтня 2021 року № 0220/214, № 0220/215 та № 0220/216, які підтверджують, що ОСОБА_1 працював у колгоспі «Знам`я комунізму» з 1976 по 1979 роки.

06 лютого 2023 року позивач звернувся до комісії з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, із заявою відповідно до Порядку № 18-1 з додаванням всіх наявних у позивача документів, з проханням розглянути його заяву про підтвердження стажу роботи у колгоспі «Знам`я комунізму» з 1976 по 1979 роки.

Листом від 22 лютого 2023 року ГУ ПФУ в Запорізькій області позивачу повідомлено з посиланням на положення постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року та Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», що управління не має законних підстав для зарахування до стажу роботи періодів в колгоспі на підставі наданих архівних довідок від 05 жовтня 2021 року № 0220/214, № 0220/215 та № 0220/216.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова відповідача у зарахуванні трудового стажу позивача за період з 1976 по 1979 роки на підставі архівних довідок від 05 жовтня 2021 року № 0220/214, № 0220/215 та № 0220/216 є порушенням конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення, у зв`язку з чим такі підстави для відмови та не розгляду комісією з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, заяви позивача від 06 лютого 2023 року суд визнав безпідставними.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки у встановлений строк та спосіб не розглянув заяву позивача від 06 лютого 2023 року про підтвердження стажу роботи, тому вважав, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача розглянути цю заяву на засіданні комісії та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Суд першої інстанції, крім того, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині бездіяльності відповідача щодо не включення до трудового стажу позивача періоду його роботи з 1976 року по 1979 рік у колгоспі «Знам`я комунізму» та зобов`язання зарахувати в трудовий стаж вказані періоди на підставі архівних довідок є такими, що заявлені передчасно, а тому задоволенню не підлягають, оскільки подана заява позивача у встановленому порядку не розглядалася та з цього приводу між сторонами ще не виник спір.

Рішення суду першої інстанції оскаржене в частині задоволених позовних вимог.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок, який слугував підставою для задоволення частини позовних вимог, обґрунтованим.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію по інвалідності з 30 травня 2019 року.

За позицією ОСОБА_1 в період з 1976 по 1979 роки він працював у колгоспі «Знам`я комунізму», який на цей час знаходиться на тимчасово окупованій території України (АР Крим).

На адвокатський запит адміністрацією селянського сільського поселення Першотравневого Республіки Крим надані архівні довідки від 05 жовтня 2021 року № 0220/214, № 0220/215 та № 0220/216, які підтверджують, що ОСОБА_1 працював у колгоспі «Знам`я комунізму» з 1976 по 1979 роки.

Позивач 06 лютого 2023 року звернувся до комісії з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про підтвердження стажу роботи у колгоспі «Знам`я комунізму» (АР Крим) з 1976 по 1979 роки.

Листом від 22 лютого 2023 року ГУ ПФУ в Запорізькій області позивачу повідомлено з посиланням на положення постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року та Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», що управління не має законних підстав для зарахування до страхового стажу періодів роботи в колгоспі на підставі наданих архівних довідок від 05 жовтня 2021 року № 0220/214, № 0220/215 та № 0220/216.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання правомірності відмови відповідача у розгляді питання зарахування до страхового стажу періоду роботи в колгоспі на підставі довідок, виданих окупаційною владою АР Крим.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За змістом частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Трудова книжка позивача не містить записів про період роботи позивача в колгоспі «Знам`я комунізму» (АР Крим).

Позивач не надав органу Пенсійного фонду трудову книжку колгоспника.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 637 у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Порядок підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 10 листопада 2006 року № 18-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2006 року за №1231/13105 (далі Порядок № 18-1).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 18-1 цей порядок визначає процедуру підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи:

для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлену для окремої категорії працівників, у разі ліквідації підприємства, установи, організації без визначення правонаступника;

до 01 січня 2004 року, якщо в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях (їх правонаступниках), розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (далі - підприємства, які розташовані на тимчасово окупованій території).

Пунктом 3 Порядку № 18-1 встановлено, що підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років та періодів роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії (далі - Комісії).

За змістом пункту 4 Порядку № 18-1 комісії створюються при головних управліннях Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких обов`язково включаються представники органів соціального захисту населення, органів Пенсійного фонду України, Державної служби України з питань праці. До складу Комісії за згодою включаються представники профспілок та організацій Спільного представницького органу репрезентативних всеукраїнських об`єднань профспілок на національному рівні та регіональних організацій роботодавців та їх об`єднань.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 18-1 основним завданням Комісії є розгляд заяв про підтвердження стажу роботи та прийняття за результатами їх розгляду рішень про підтвердження (відмову в підтвердженні) стажу роботи.

Пунктом 14 Порядку № 18-1 визначено, що комісії розглядають заяви про підтвердження стажу роботи, на бажання заявника, у його присутності або в присутності його законного представника, або представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Комісії приймають рішення щодо підтвердження стажу роботи або про відмову в його підтвердженні та не пізніше п`яти робочих днів з дня його прийняття повідомляють заявника про прийняте рішення.

Рішення Комісій можуть бути оскаржені в Пенсійному фонді України або в судовому порядку (пункт 15 Порядку № 18-1).

За встановленими судом обставинами справи комісією не розглянута заява позивача від 06 лютого 2023 року про підтвердження стажу роботи у колгоспі «Знам`я комунізму» (АРК Крим) з 1976 по 1979 роки, не прийняті архівні довідки від 05 жовтня 2021 року № 0220/214, № 0220/215 та № 0220/216 у зв`язку з тим, що ці довідки видані незаконними органами.

Стосовно питання можливості врахування органом Пенсійного фонду архівних довідок, виданих органами, які розташовані на тимчасово окупованих територіях, суд зазначає наступне.

Статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації визначає Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (далі Закон № 1207-VII), який також встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

За змістом частини другої статті 4 Закону № 1207-VII правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною першою статті 18 Закону № 1207-VII передбачено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Приписами частини другої статті 9 Закону № 1207-VII встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною третьою статті 9 Закону № 1207-VII визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відносно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Верховним Судом в постанові від 27 березня 2018 року в справі №569/15943/16-а зроблено висновок, що відсутність у відповідача можливості перевірити достовірність наданих позивачем документів, які підтверджують його право на пільгову пенсію, внаслідок проведення антитерористичної операції та знаходження підприємств на тимчасово окупованій території, не може порушувати його право на отримання пенсії.

Відтак, судом першої інстанції цілком обґрунтовано при вирішенні цієї справи застосовано вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, а також правові висновки з цього питання, викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року в справі № 344/16404/16-а, в контексті оцінки документів, які видані установами, що знаходяться на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне значення для реалізації відповідних прав людини, та зроблено правильний висновок, що всупереч гарантованому статтею 46 Конституції України праву громадян на соціальний захист відповідачем безпідставно не враховано архівні довідки, видані установами, що знаходяться на тимчасово окупованих територіях, при вирішенні питання про право позивача на пенсію.

Враховуючи приведене, є цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо не розгляду у встановлений строк та спосіб заяви позивача від 06 лютого 2023 року про підтвердження стажу роботи в колгоспі «Знам`я комунізму» з 1976 по 1979 року, а також про протиправність відмови у розгляді заяви позивача з підстав видачі довідок незаконними установами.

Оскільки відповідачем заява позивача про підтвердження періоду роботи фактично не розглянута, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача розглянути цю заяву на засіданні комісії та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року в справі № 280/1567/23 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року в справі № 280/1567/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 09 серпня 2023 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 09 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко