Справа № 759/7197/23
Суддя: Єросова І. Ю.
Дата ухвалення: 2023-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7197/23

пр. № 2-а/759/87/23

04 липня 2023 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Єросова І.Ю., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (03048, м.Київ, вул. Федора Ернста, 3) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з адміністративним позовом в якому просить скасувати постанову від 13.04.2023 р. серії ЕАС №6827050 про накладення адміністративного стягнення, винесену інспектором батальйону №4 роти №4 Управління патрульної поліції в м.Києві Департаменту патрульної поліції Дженжерою В.П., відносно ОСОБА_1 за ч.4 ст. 126 КУпАП і накладене на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20400,00 грн., а також стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує відсутністю жодних доказів на підтвердження обставин вчинення адміністративного правопорушення, оскаржувана постанова винесена з порушення процедури, а саме: без проведення розгляду справи, без роз`яснення прав та обов`язків, з порушенням права на захист. Вважає, що оскаржувана постанова винесена особою у якої були відсутні на це повноваження. Окрім того вказує що, його дії є такими, що вчиненні в крайній необхідності, оскільки його як військового основною функцією на службі є захист держави і життя громадян України, відтак в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення ч. 4 ст. 126 КУпАП і як наслідок винесена постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 24.04.2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

08.06.2023 р. на адресу суду представником Департаменту патрульної поліції надіслано відзив, у якому зазначається, що інспектор діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, постанова винесена з дотриманням всіх вимог встановлених законодавством, а тому позов не підлягає задоволенню. В обгрунтування вказує, що військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах, факт вчинення адміністративного правопорушення за ч.4 ст. 126 КУпАП підтверджується наявними доказами. Також відповідачем наданий відеозапис камери №473263 від 13.04.2023 р.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно постанови Управління патрульної поліції в м.Києві про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №6827050 від 13.04.2023 р., ОСОБА_1 13.04.2023 р. о 11:56 год. у м.Києві по вул. Новокостянтинівська, 2-А керував транспортним засобом будучи позбавленим права керування,за що передбачена відповідальність за ч.4 ст. 126 КУпАП.

Встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який згідно військового квитка серія НОМЕР_1 01.05.2022 р. прийняв військову присягу.

З відеозапису вбачається, що позивач повідомив інспектора про відсутність у нього посвідчення водія, так його позбавили права керування за рішенням суду.

Згідно копії постанови про Подільського районного суду м.Києва від 15.11.2022 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку із чим позбавлено права керування строком на один рік.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює є докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст. 15 КУпАП військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.

Згідно ст. 8 Закону України "Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України" функції контролю за виконанням у Збройних Силах України вимог законодавства, зокрема з питань забезпечення безаварійного використання техніки; ведення обліку та розподіл номерних знаків, реєстрацію військових транспортних засобів Збройних Сил України, покладено на Службу правопорядку.

Згідно ст. 235-1 КУпАП військова інспекція безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України розглядає справи про вчинені водіями військових транспортних засобів - військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків правопорушення, передбачені частинами першою, четвертою і п`ятою статті 121, статтею 121-1, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтями 124-1-126, статтею 132-1 цього Кодексу. Від імені військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України розглядати справи про адміністративні правопорушення мають право посадові особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

Однак в матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Вольво» д.н.з. НОМЕР_2 , виконував обов`язки військової служби.

Згідно ст. 7 ЗУ "Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України" військовослужбовцям Служби правопорядку під час виконання покладених на них завдань надається право вимагати від військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, військовозобов`язаних під час проходження ними зборів та від інших осіб у військовій формі одягу, звільнених з військової служби в запас або відставку з правом її носіння, дотримання громадського порядку, правил носіння військової форми одягу, припинення правопорушень, а також дій, що перешкоджають здійсненню завдань і функцій Служби правопорядку, а в разі невиконання зазначених вимог застосовувати заходи примусу, передбачені статтями 9-11 цього Закону.

Отже, так як транспортний засіб, яким керував позивач не є військовим транспортним засобом облікованим у військовій частині, співробітник поліції не мав вирішувати питання щодо передачі матеріалів про правопорушення відповідним органам для вирішення питання про притягнення винного до дисциплінарної відповідальності, що зазначено в п. 6 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України N 1395 від 07.11.2015. Таким чином, співробітник поліції, складаючи протокол діяв у межах і спосіб, визначений законом.

Статтею 18 КУпАП визначено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Твердження позивача про те, що він у зазначені в оскаржуваній постанові дату і час був змушений керувати транспортним засобом суд оцінює критично, оскільки вказана подія мала місце не в зоні бойових дій на півдні чи сході України, а на території м.Києва 13.04.2023 р., а позивачем не вказано, який негативний наслідок він усував, керуючи автомобілем. За таких обставин суд не вбачає в діях позивача крайньої необхідності.

Щодо порушення вимог ст. 268 КУпАП, то згідно ч. 1 цієї статті особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд вважає, що обставини, вказані в оскаржуваній позивачем постанові мали місце, а під час розгляду справи доведено наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, за яке встановлена адміністративна відповідальність за частиною 4 статті 126 КУпАП, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Усі інші зазначені позивачем обставини не переважають над висновками суду.

За наведених вище обставин у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 5, 6-11, 77, 143, 243-246, 250-251, 288, 293, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (03048, м.Київ, вул. Федора Ернста, 3) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.Ю. Єросова