Справа № 440/6926/22
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Слободянюк Н.І.

09 серпня 2023 р. Справа № 440/6926/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В с т а н о в и в:

17.08.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви від 16.08.2022 року, просить:

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 20.03.2020 року (включно) по момент фактичного розрахунку 14.07.2022 року, а саме: в сумі 902 344 гривні 11 копійок;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області на його користь кошти в сумі 30 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 01.07.2015 року він працював на посаді голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області. З 12.05.2017 року його було звільнено із займаної посади на підставі розпорядження Президента України від 11.05.2017 року № 98/2017-рп. Не погоджуючись із цим звільненням, він звернувся до суду. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.01.2020 року розпорядження Президента України від 11.05.2017 року про його відставку скасовано, а його поновлено на посаді. Відповідно до розпорядженням Президента України від 10.03.2020 року його поновлено на посаді голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області та з 12.03.2020 року він приступив до виконання своїх обов`язків. Згідно з розпорядженням Президента України від 19.03.2020 року № 180/2020-рп, його звільнено з посади голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області та з 20.03.2020 року припинено його повноваження у зв`язку із закінченням строку повноважень Президента України. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року із Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 524 295, 22 грн.

Позивач зазначає, що в день його звільнення 20.03.2020 року роботодавець зобов`язаний був провести з ним повний розрахунок по заробітній платі: виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 524 295,22 грн, що присуджений рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року. Зазначена сума була йому виплачена Полтавською районною державною адміністрацією Полтавської області, як правонаступником Зіньківської районної державної адміністрації, лише 14.07.2022 року. Позивач вважає, що відповідно до положень ст. 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 20.03.2020 року (включно) по момент фактичного розрахунку 14.07.2022 року в загальній сумі 902 344 гривень 11 копійок. У зв`язку з цим йому завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі 30 000 гривень.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , Полтавська районна державна адміністрація Полтавської області (далі - Полтавська РДА) зазначає, що проміжок часу, за який працівникові виплачується середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, обмежено ст. 117 Кодексу законів про працю України шестимісячним строком шість місяців, тоді як позивачем здійснено відповідний розрахунок за 1010 днів, тобто із 20.03.2020 року по 14.07.2022 року (27 повних місяців). Посилаючись на практику Верховного Суду, відповідач зазначає, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника; позивачем пропущений строк звернення до суду із цим позовом. Відповідач також вказує, що позивачем не викладено обставин, які є підставою для стягнення моральної шкоди, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідача.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 року визнано поважною причину пропуску строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду та поновлено пропущений строк звернення до адміністративного суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 року (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи) відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Висновок суду вмотивований тим, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року, яким із Зіньківської РДА Полтавської області на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 524 295,22 грн, набрало законної сили 15.04.2021 року, а відтак обов`язок по виплаті ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу виник у роботодавця (відповідача у справі) з 15.04.2021 року. Таким чином, на момент звільнення ОСОБА_1 з посади голови Зіньківської РДА згідно із розпорядженням Президента України від 19.03.2020 року №180/2020-рп та припинення його повноважень, як голови райдержадміністрації, згідно з розпорядженням голови Зіньківської РДА від 20.03.2020 року № 8 К, судового рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу не існувало, сума виплати 524 295,22 грн не була присуджена судом позивачу та не належала йому при звільненні.

З огляду на те, що рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу було прийнято судом 15.03.2021 року, а позивача звільнено із займаної посади 20.03.2020 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не допустив затримки розрахунку з позивачем при його звільненні, а відтак не несе відповідальності, встановленої ст. 117 КЗпП України. Суд зазначив, що позивач ототожнює строк затримки виконання відповідачем судового рішення від 15.03.2021 року зі строком затримки розрахунку при звільненні, обчислюючи його з дати звільнення з посади 20.03.2020 року, чим штучно створює умови для притягнення відповідача до відповідальності відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Не погоджуючись із судовим рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Доводи, якими позивач обґрунтовує вимоги апеляційної скарги, по суті, аналогічні доводам, викладеним ним в адміністративному позові. Позивач звертає увагу, що відповідач, звільняючи його із займаної посади з 20.03.2020 року, мав безумовний обов`язок провести з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, в тому числі і виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, що було зроблено лише 14.07.2022 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 317 КАС України слід змінити з підстав та мотивів його прийняття, з огляду на наступне.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі № 800/237/17 скасовано рішення Верховного суду від 26.02.2018 року та ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Скасовано розпорядження Президента України від 11.05.2017 року № 98/2017-рп «Про відставку голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області».

ОСОБА_1 поновлений на посаді голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області.

Розпорядженням голови Зіньківської РДА від 20.03.2020 року № 8 К ОСОБА_1 з 12.03.2020 року приступив до виконання обов`язків голови Зіньківської РДА.

Розпорядженням голови Зіньківської РДА від 12.03.2020 року № 5 К ОСОБА_1 з 20.03.2020 року припинив виконання обов`язків голови Зіньківської РДА.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року у справі № 440/7143/20, що набрало законної сили 15.04.2021 року, частково задоволені вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області (далі Зінківська РДА) про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час перебування у вимушеному прогулі за період з 11.05.2017 року по 11.03.2020 року у розмірі 515.066,90 грн та про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 165.280,85 грн та 39.348,60 грн за невикористані відпустки за 2018-2019 роки.

Так, судовим рішенням із Зіньківської РДА на користь ОСОБА_1 стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу а період з 11.05.2017 року по 11.03.2020 року у розмірі 524.295,22 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

14.07.2022 року на виконання судового рішення у справі № 440/7143/20 позивачу ОСОБА_1 виплачено 524.295,22 грн (а.с. 37).

Погоджуючись із загальним висновком суду першої інстанції, перевіряючи рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У постанові від 08.02.2022 року Великою Палатою Верховного Суду (справа № 755/12623/19) зроблений висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

У постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України, так і за ст. 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.

Зазначеного правового висновку дійшла й Велика палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19.

За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог адміністративного позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки у період з 20.03.2020 року по 14.07.2022 року виплати суми 524.270,22 грн, тобто суми середньомісячної заробітної плати позивача за період вимушеного прогулу з 11.05.2017 року по 11.03.2020 року, але з помилковим застосуванням норм права, у зав`язку з чим мотивувальна частина судового рішення підлягає зміні.

Оскільки вимога позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь 30.000 грн у відшкодування моральної шкоди є похідною від основної вимоги стягнення середнього заробітку за затримку виплати суми 524.270,22 грн, означена вимога також не підлягає задоволенню.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року змінити з підстав та мотивів його прийняття.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц