Справа № 420/9702/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2023-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9702/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бездрабка О.І.,

при секретарі - Собчук Є.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Соколова Д.С.,

представника відповідача - Половенка В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.04.2023 р. № 55-23, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2022 році позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби від 11.04.2023 р. № 55-23 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає таке рішення необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. На думку позивача відповідачем не враховано інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, вказує, що з моменту початку повномасштабної війни рф проти України, позивач засуджував дії влади рф та активно зазначав свою проукраїнську та антивоєнну позицію. Крім того, позивач займає не тільки свідому, але й активну позицію, що виражалась в наданні допомоги Збройним Силам України, зокрема безкоштовній передачі автомобіля для логістики військової частини. Через вищезазначені факти позивач отримував численні погрози від органів влади рф, також заарештовувався. Постійний тиск та переслідування спричинили те, що позивач зі своє сім`єю був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку. Зважаючи на дані обставини, у випадку повернення до країни походження, позивач може стати жертвою переслідувань з боку державних органів рф та несправедливого засудження, а також можливої мобілізації.

Ухвалою від 04.05.2023 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

15.05.2023 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи основною причиною виїзду з країни громадянської належності вказано постійне проживання на території України зі своєю сім`єю. Повертатися до країни постійного проживання позивач не бажає через відсутність житла на Батьківщині, а також особисті погляди, пов`язані з негативним ставленням до російського уряду. Додатково шукач захисту повідомив про незадоволення соціально-економічним становищем на території російської федерації. Також вказує, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених п.п.1, 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

16.06.2023 р. позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому заперечив проти доводів та аргументів, викладених у відзиві. Вказує, що відповідач не дослідив ряд доказів, які були надані для підтвердження позиції позивача, не надав їм належної оцінки, посилаючись лише на формальні підстави для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також зазначив, що відповідачем повністю проігноровано та не взято до уваги, що дії позивача очевидно будуть розцінюватися рф як державна зрада, та є обґрунтовані побоювання його переслідування у разі повернення до рф, з подальшим ув`язненням за власні погляди та політичні переконання. Позивач вважає, що відповідач підійшов до розгляду заяви позивача формально і упереджено, здійснив перекручування фактів, які були викладені позивачем під час проведених співбесід.

Ухвалою від 23.06.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Під час судового розгляду справи позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином російської федерації.

3 території рф (Краснодарський край) вибув 13.06.2018 р., автомобілем до м.Одеса (Україна). На територію України потрапив 14.06.2018 р. вперше та легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 , виданого 07.12.2015 р., строком дії до 07.12 2025 р.

За даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" встановлено факти законного потрапляння позивача на територію України, на підставі паспортного документу громадянина російської федерації серії НОМЕР_1 , виданого 07.12.2015 р., строком дії до 07.12.2025 р. (дати в`їзду: 28.07.2018 р., 09.02.2019 р., 07.03.2019 р., 12.06.2019 р., 09.09.2019 р., 11.03.2020 р., 11.03.2021 р.; дати виїзду: 07.02.2019 р., 05.03.2019, 12.06.2019 р., 09.09.2019 р., 10.03.2020 р., 11.03.2021 р.).

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2018-2021 років перебував на території України легально шляхом оформлення посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 (строк дії: 04.07.2018 р. - 12.04.2021 р.).

Також позивач мав дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства (Дозвіл серії НОМЕР_3 від 13.04.2018).

22.04.2021 р. позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області з заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту.

Як вбачається із заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.04.2021 р. та позовної заяви позивача, підставою для звернення із вказаною заявою зазначено те, що починаючи з 2014 р. зазнав переслідування з боку правоохоронних органів рф, через власну публічну позицію стосовно агресії рф проти України. В ході співбесіди із співробітниками управління від 29.04.2021 р. позивач повідомив, що у лютому 2015 р. після вбивства опозиційного політика ОСОБА_2 , він проїхав федеральною трасою росії сполученням Краснодар-Сочі на мотоциклі з державним прапором України, що спричинило його затримання правоохоронними органами. Позивач повідомив, що за результатами затримання співробітниками поліції із застосуванням фізичної сили було проведено опитування та складено адміністративний протокол про дрібне хуліганство, разом із тим будь-яких документів заявнику надано не було та його було звільнено. Серед інших причин, що звернення позивача за міжнародним захистом в ході співбесіди із співробітниками управління від 29.04.2021 р. вказано відсутність документів для легального перебування в Україні у зв`язку з закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 07.05.2021 р. № 86 особі відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через очевидну необґрунтованість клопотання.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 р. по справі № 420/8190/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.10.2021 р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20.10.2022 р. по справі № 420/8190/21 вищевказані судові рішення скасовано, територіальний орган зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням висновків суду, ГУ ДМС в Одеській області здійснено оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до наказу від 26.10.2022 р. № 209, проведені додаткові опитування шукача захисту (від 22.11.2022 р., від 24.11.2022 р.).

Як вбачається з останніх опитувань, позивач вказав, що має побоювання зазнати сфабрикованого кримінального переслідування на території російської редерації через висловлену колись "підтримку української держави" під час проїзду федеральною трасою росії сполученням Краснодар-Сочі на мотоциклі з державним прапором України. Також повідомив щодо зазнавав трудових утисків з огляду на відкриту політичну позицію щодо анексії Криму.

Також під час співбесіди від 22.11.2022 р. позивач повідомив, що передав на потреби ЗСУ власний автотранспортний засіб "Dodge Grand Caravan", на підтвердження зазначеного факту надав до ДМС лист подяки від в/ч НОМЕР_4 щодо надання гуманітарної допомоги від 31.05.2022 р. №1619/96.

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 19.12.2022 р. № 65/1/3/4937, управління заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Листом Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 23.12.2022 р. № 5/5-15036 також рекомендовано відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області від 26.12.2023 р. № 253 позивачу продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.03.2023 р. по справі №2021ОD0063, за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на виконання постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.10.2022 р. за судовою справою № 420/8190/21 з урахуванням наказу Головного управління від 26.10.2022 р. № 209 встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідності до умов, передбачених п.п1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування. На підставі наведеного позивачу рекомендовано відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 11.04.2023 р. № 55-23 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянину рф ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно із п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967 р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 р. та ст.1 Закону № 3671-VI поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 р., а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення до міграційної служби від 22.04.2021 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало переслідування з боку правоохоронних органів російської федерації, через власну публічну позицію стосовно агресії росії проти України. Серед інших причин, що звернення позивача за міжнародним захистом в ході співбесіди із співробітниками управління від 29.04.2021 р. також вказано відсутність документів для легального перебування в Україні у зв`язку з закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Суд критично оцінює аргументи позивача щодо зазнання ним переслідування з боку правоохоронних органів рф, через власну публічну позицію стосовно агресії рф проти України, висловлену, зокрема в ході проїзду федеральною трасою росії сполученням Краснодар-Сочі на мотоциклі з державним прапором України, а також подальшого переслідування у разі повернення до рф (в тому числі внаслідок можливого розцінювання передачі власного автомобіля на потреби ЗСУ як державну зраду), оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактів отримання позивачем погроз, переслідувань чи зазнання фізичного насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів з боку органів публічної влади рф.

Таким чином, суд вважає, що обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію рф, позивач посилається на непідтверджені жодними доказами та непереконливі пояснення щодо викладених у заяві обставин.

Суд враховує, що позивач не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території рф активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів рф.

Також, за матеріалами справи не встановлено та заявником під час звернення за захистом не зазначено про факти його звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку влади, утиски або погрози.

Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1: "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.08.2020 р. по справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 р. по справі № 815/1892/17.

Судом встановлено, на позивач вперше на територію України потрапив легально 14.06.2018 р. й надалі протягом 2018-2021 років перебував на території України легально шляхом оформлення посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , періодично перетинаючи державний кордон України.

При прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою.

Таким чином, тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 11.04.2023 р. № 55-23, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирівська, буд.9, ) про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст складено та підписано 09.08.2023 р.

Суддя О.І.Бездрабко