Справа № 460/5788/23
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2023-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/5788/23 пров. № А/857/8341/23

Колегія суддів Восьмого апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.,

суддів: Глушка І.В., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року (рішення ухвалене у м. Рівне за правилами спрощеного позовного провадження, судом у складі головуючого судді Друзенко Н.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2003; визнати протиправними дії відповідача щодо встановлення базових місяців при нарахуванні позивачу індексації грошового забезпечення; зобов`язати відповідача нарахувати індексацію грошового забезпечення з 01.01.2003 по 29.04.2011 з базовим місяцем - січень 2003 року, та виплатити з врахуванням здійснених виплат; зобов`язати відповідача відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення; зобов`язати відповідача відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004, здійснити позивачу компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . У лютому 2023 року звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом про інформацію, у якому просила надати довідки про нарахування грошового забезпечення, за час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 _з січня 1999 року по квітень 2011 року. На її запит Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь та додано витяги з відомостей про нарахування грошового забезпечення. Таким чином, позивачу стало відомо, що відповідачем порушувався порядок нарахування індексації грошового забезпечення. Вважає, що відповідачем було порушено нормативно-правові акти, якими визначається порядок нарахування індексації грошових доходів населення, що призвело до зменшення розміру грошового забезпечення та його неправильного нарахуванню у подальшому. Враховуючи викладене, просить нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язання відповідача здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та інших виплат.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.04.2023 адміністративний позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення починаючи з січня 2003 року; визнано протиправним встановлення Військовою частиною НОМЕР_1 базових місяців при нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення; зобов`язано відповідача нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення починаючи з 01.01.2003 по 29.04.2011 з урахуванням висновків суду наведених у даному рішенні, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів ОСОБА_1 у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004, здійснити ОСОБА_1 компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.04.2011 № 91 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 01.05.2011 у зв`язку із звільненням з військової служби у відставку.

У лютому 2023 року позивач звернулася до Військової частини НОМЕР_1 з запитом про інформацію, у якому просила надати витяги з відомостей про нарахування грошового забезпечення, за час проходження військової служби у Військовій частини НОМЕР_1 з 1999 року по 2011 рік.

Листом про розгляд заяви від 15.02.2023 №158/ВС Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь та витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2011 роки.

Не погодившись з таким нарахуванням індексації, позивач звернулася до суду.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання військовою частиною Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» в період з січня 2003 року по січень 2007 року (ненарахування індексації та встановлення початкового базового місяця - березень 2003 року), призвело до зменшення розміру та диспропорції нарахованого позивачу грошового забезпечення за період з 01.01.2003 по 29.04.2011, що є ознакою протиправної бездіяльності та порушення прав позивача на належне грошове забезпечення під час військової служби.

Однак, таке порушення виключає можливість для суду визначити правомірність чи протиправність подальшого встановлення базових місяців, оскільки вже з січня 2003 року відбувалося неправильне нарахування (ненарахування) індексації грошового забезпечення позивача, у зв`язку з чим був зменшений її дохід. А визначення базового місяця відповідно до вимог законодавства ставить в залежність саме від розміру грошового доходу позивача.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту в межах даних правовідносин буде зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення починаючи з 01.01.2003 по 29.04.2011 з урахуванням висновків суду, наведених у даному рішенні, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Положеннями ст. 1 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі ст. 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до ст. 4 Закону № 1282-ХІІ (у редакції 2003 року), індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Таку редакцію ст.4 3акону № 1282-ХІІ викладено на підставі Закону України «Про внесення змін до 3акону України «Про iндексацiю грошових доходiв населення» вiд 07.02.2002 № 3027-ІІІ, що була чинна з 01.07.2002 по 31.12.2015, що охоплює період спірних правовідносин.

Вимогами ч. 1 ст. 17 Закону № 1282-ХІІ (в редакції 2003 року), визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2003 року.

Проаналізувавши вимоги ч. 2 ст. 4 та ч. 1 ст. 17 Закону № 1282-ХІІ, суд дійшов висновку, що індексації грошових доходів населення почалась з місяця введення в дію цього Закону, а саме з 1 січня 2003 року.

Закон № 1282-ХІІ (в редакції чинній на день виникнення спірних правовідносин) не містить поняття «базовий місяць», а у ч. 1 ст. 4 цього Закону зазначається, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Враховуючи, що згідно із вимогами ст. 18 Закону №2017-III державні гарантії встановлюються законами України, зокрема, щодо індексації доходів населення, у спірних правовідносинах повинен бути застосований Закон № 1282-ХІІ, а твердження апелянта про застосування базових місяців під час нарахування індексації грошового забезпечення позивачу вказує на вільне трактування Військовою частиною НОМЕР_1 положень законодавства.

З огляду на зазначене, дії відповідача щодо застосування базових місяців під час нарахування індексації є протиправними.

Оскільки вимогами ч. 1 ст. 17 Закону № 1282-ХІІ (в редакції 2003 року), визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2003 року, то саме з цієї дати має бути проведено індексацію грошового забезпечення позивачу, а не з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV (491-15) «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», як зазначає у відзиві відповідач.

Згідно інформації Державної служби статистики України, розміщеному на веб-сайті, у періоди: січень березень, жовтень грудень 2003 року; грудень, вересень день 2004 року; січень березень та листопад 2005 року, січень лютий, вересень листопад 2006 року; червень липень, вересень грудень 2007 року; січень травень 2008 року індекс споживчих цін перевищив поріг індексації 101%.

З урахуванням зазначеного, за час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 поріг індексації 101% перевищено у періоди: січень березень, жовтень грудень 2003 року; грудень, вересень грудень 2004 року; січень березень та листопад 2005 року, січень лютий, вересень листопад 2006 року; червень липень, вересень грудень 2007 року; січень травень 2008 року, тому у позивача виникло право на індексацію грошового забезпечення.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач з січня 2003 року по січень 2007 року взагалі не проводив нарахування індексації, вказуючи при цьому, що базовий місяць мав бути встановлений березень 2003 року.

Разом з тим, у ст. 6 Закону № 1282-ХІІ в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007, визначено у частині другій цієї статті, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, вказані зміни набули чинності з 01.01.2008. Однак, зміна ст. 6 Закону № 1282-ХІІ в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 визнана неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16.10.1996 № 422/96-ВР (чинного на день спірних правовідносин), у разі якщо ці акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відтак, вимоги ст. 6 Закону №1282-ХІІ в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 втратили чинність з 22.05.2008.

Аналіз редакцій п.5 Порядку № 1078 дозволяє дійти висновку, що до грудня 2015 року зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць було визначено як підстава для зміни базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для цілей визначення наявності або відсутності підстав для нарахування індексації.

Тому, до 01.12.2015 будь-яке зростання доходів громадян, в тому числі військовослужбовців, мало наслідком зміну базового місяця для нарахування індексації.

Таким чином, базовий місяць для обрахунку індексації не був прив`язаний до події зростання виключно тарифних окладів працівника.

Відповідно до карток особового рахунку позивача у період з 01.01.2003 по 01.02.2007, з 01.07.2007 по 01.10.2007, з 01.01.2008 по 31.03.2008 індексація грошового забезпечення не нараховувалася і не виплачувалася.

Разом з тим, відповідно до інформації Державної служби статистики України, розміщеної на веб-сайті, у періоди: січень березень, жовтень грудень 2003 року; грудень, вересень грудень 2004 року; січень березень та листопад 2005 року, січень лютий, вересень листопад 2006 року; червень липень, вересень грудень 2007 року; січень травень 2008 року індекс споживчих цін перевищив поріг індексації 101%.

Аналізуючи вимоги частини другої ст. 4 та ч. 1 ст. 17 Закону № 1282-ХІІ можна дійти висновку, що індексація грошових доходів населення почалась з місяця введення в дію цього Закону, а саме з 1 січня 2003 року, і саме січень 2003 року мав бути базовим місяцем.

В подальшому, встановлення базового місяця залежало від підвищення доходу позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що невиконання Військовою частиною НОМЕР_1 Закону № 1282-ХІІ у період з січня 2003 року по січень 2007 року (ненарахування індексації та встановлення початкового базового місяця березень 2003 року), призвело до зменшення розміру та диспропорції нарахованого позивачу грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 29.04.2011, що підтверджує протиправної бездіяльності відповідача та порушення прав позивача на належне грошове забезпечення під час військової служби.

Таке порушення виключає можливість для суду визначити правомірність чи протиправність подальшого встановлення базових місяців, оскільки вже з січня 2003 року відбувалося неправильне нарахування (ненарахування) індексації грошового забезпечення позивача, у зв`язку з чим був зменшений його дохід. А визначення базового місяця відповідно до вимог законодавства ставить в залежність саме від розміру грошового доходу позивача.

Тому, належним і достатнім способом захисту в межах спірних правовідносин буде зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення починаючи з 01.01.2003 по 29.04.2011, з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Системний аналіз вищенаведених норм Порядку № 44 дає підстави для висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Як уже зазначалось, індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, компенсація втрати частини доходів, як основні державні гарантії щодо оплати праці військовослужбовців підлягають обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Тому, з урахуванням наведеного правого регулювання та фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення та компенсація втрати частини доходів позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.

Разом з тим, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апелянта про пропуску позивачем строку звернення до суду, визначеного положеннями ст. 122 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до положень частин 1-3 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 вказаної вище статті).

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

При цьому, положення ст. 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів зауважує, що спеціальним законодавством не віднесено індексацію до складу грошового забезпечення, однак Закон України «Про оплату праці» відносить індексацію як компенсаційну виплату до структури заробітної плати (стаття 2).

Отже, поняття грошового забезпечення в даній справі є аналогічним поняттю заробітної плати і до правовідносин щодо перерахунку та доплати індексації грошового забезпечення підлягають положення статті 233 Кодексу законів про працю України.

Тобто, у вказаній справі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Таким чином, у розглядуваній справі перебіг тримісячного строку звернення до суду, установленого названою статтею Кодексу законів про працю України, має обчислюватись з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022, тобто з 19.07.2022.

Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку з нездійсненням відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2003 по 29.04.2011.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 91 від 29.04.2011 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини.

На її запит від 02.02.2023 відповідач надав відповідь листом від 15.02.2023 №158/ВС разом із витягами з карток особового рахунку позивача як військовослужбовця. З даним позовом позивач звернулася до суду в березні 2023 року ( позовну заяву зареєстровано у суді 06.03.2023).

Таким чином, позивачем строк звернення до суду не пропущений.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що відповідно до статті 238 КЗпП України (в редакції, яка діяла і на момент виникнення спірних правовідносин, і на момент звернення до суду), при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, відповідно до пункту першого глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.06.2023.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року у справі №460/5788/23 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 09.08.2023