Справа № 380/10508/23
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2023-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року

справа №380/10508/23

провадження № П/380/10592/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Чаплик І.Д. розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Галичбудмонтаж до Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за участі Офісу Генерального прокурора та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю Галичбудмонтаж (адреса місцезнаходження: 79034, м. Львів, вул. Буйка, 7; ) звернулось до суду із позовом до Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: 79040, м. Львів, вул. Городоцька, 299; ), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить:

визнати протиправною та скасувати постанову від 27.04.2023 ВП № 71306773 Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про накладення штрафу у розмірі 5100 грн на ТзОВ Галичбудмонтаж.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що постанова державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.04.2023 ВП № 71306773 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду є протиправною, оскільки при її винесенні державним виконавцем належним чином не з`ясовано та не надано оцінки причинам невиконання судового рішення, а підставою для накладення штрафу за невиконання судового рішення є його невиконання без поважних причин, що в спірному випадку відповідачем не досліджувалось. Позивач зазначає, що виконати вимоги наказу Господарського суду міста Києва №32/77т від 15.08.2022 не є можливим, оскільки зазначені в ньому об`єкти нерухомості не є на балансі позивача та відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також зазначає про допущені описки щодо реквізитів стягувача Міністерства оборони України, а тому вважає, що підстави для застосування до нього штрафу за невиконання рішення суду відсутні.

Ухвалою суду від 22.05.2023 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків.

30.05.2023 позивачем зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки усунуто, у зв`язку чим ухвалою суду від 05.06.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі згідно із особливостями, встановленими статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов`язано відповідача надати суду завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 71306773 у визначений судом строк. Судове засідання призначено на 14.06.2023.

На виконання ухвали суду 14.06.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву разом з належним чином завіреними копіями матеріалів виконавчого провадження № 71306773. Відзив обгрунтований тим, що оскаржувана постанова про накладення штрафу винесена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на момент її винесення доказів про виконання рішення суду боржником подано не було. Відповідач зазначає, що вказаний закон чітко визначає дії, які повинен вчинити державний виконавець у випадку невиконання рішення суду, зокрема, єдиним заходом примусового виконання рішення зобов`язального характеру є застосування штрафу до боржника. Відповідач зазначає, що позивач зобов`язаний в десятиденний строк з дати відкриття виконавчого провадження виконати рішення суду. Вказує, що позивачем не обгрунтовано, яким нормам Закону України «Про виконавче провадження» або Інструкції з організації примусового виконання рішень не відповідає оскаржувана постанова від 27.04.2023 ВП № 71306773 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду. Вважає, що державний виконавець діяв згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстави для задоволення позову відсутні.

14.06.2023 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладено до 22.06.2023, а в подальшому до 29.06.2023.

В судовому засіданні 29.06.2023 надійшло клопотання від Офісу Генерального прокурора про вступ в справу на підставі ст.23 Закону України «Про прокуратуру», яке протокольною ухвалою суду задоволено.

Також протокольною ухвалою від 29.06.2023 за клопотанням представника позивача залучено до участі в справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача стягувача Міністерство оборони України, в зв`язку з чим судове засідання відкладено до 19.07.2023.

18.07.2023 на адресу суду надійшли письмові пояснення від Міністерства оборони України, в яких представник третьої особи просить відмовити в задоволенні позову, оскільки наказ Господарського суду міста Києва №32/77т від 15.08.2022 позивачем не виконано без поважних причин. Вказує, що позивач не вжив заходів щодо виконання рішення суду, зокрема, не звернувся до суду з заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, а відтак і встановлення у ході розгляду заяви обставин, що унеможливлюють виконання рішення суду. Також зазначає про те, що спірне майно може перебувати у фактичному користуванні позивача, а жодних доказів відсутності у нього такого майна позивачем не подано.

19.07.2023 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладено до 02.08.2023, а в судовому засіданні 02.08.2023 за клопотанням представника позивача оголошено перерву до 09.08.2023 для надання можливості подати додаткові докази у справі.

07.08.2023 на адресу суду надійшла заява від представника позивача про долучення до матеріалів справи рішень суду по ідентичних справах.

У судовому засіданні представник позивача за його участі позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково звернув увагу на те, що факт невиконання наказу Господарського суду міста Києва №32/77т від 15.08.2022 з поважних причин підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність у позивача зареєстрованого спірного майна, докази чого подав суду. Просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково звернув увагу на те, що рішення суду не виконано, поважних причин не наведено, доказів вжиття заходів для виконання рішення суду не подано.

Представники Офісу Генерального прокурора та стягувача Міністерства оборони України проти позовних вимог заперечили з аналогічних підстав.

З врахуванням думки представників сторін суд відповідно до положень ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до розгляду справи в письмове провадження.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.

На підставі заяви стягувача від 13.03.2023 Міністерства оборони України, 20.03.2023 державним виконавцем Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 71306773 з примусового виконання наказу №32/77т, виданого 15.08.2022 Господарським судом міста Києва, про витребування майна будівель і споруд військового містечка у м.Львові по вул.Авіаційній, 7, а саме: адміністративний будинок (А-2), будівлю побутового призначення (Е-1), будівлю ГСМ (Ж-1), склад (з-І), навіс (И-1), насосну (1-1), склад (1-1), пожежний пост (И-1), гараж (М-1) склад (Е-1), навіс (К-1), акумуляторну (Л-1), адміністративний будинок (Н-1), котельну (0-1), гаражі та їдальню (П-1), склади (С-1, Т-1, У-1, Ф-1, Х-1, Ц-1, 4-1, А-1, В-1, Ш-1), будівлю побутового призначення (Щ-2), колибу (Ш-1), навіси (Б-1, Ю-1), цех ізоляції (Я-1), огорожу та асфальтобетонне покриття загальною площею 5750 кв. м., витребувано майно - будівлі і споруди військового містечка у АДРЕСА_1 , а саме: адміністративний будинок (А-2), будівлю побутового призначення (Е-1), будівлю ГСМ (Ж-1), склад (з-І), навіс (И-1), насосну (1-1), склад (1-1), пожежний пост (И-1), гараж (М-1) склад (Е-1), навіс (К-1), акумуляторну (Л-1), адміністративний будинок (Н-1), котельну (0-1), гаражі та їдальню (П-1), склади (С-1, Т-1, У-1, Ф-1, Х-1, Ц-1, 4-1, А-1, В-1, Ш-1), будівлю побутового призначення (Щ-2), колибу (Ш-1), навіси (Б-1, Ю-1), цех ізоляції (Я- 1), огорожу та асфальтобетонне покриття загальною площею 5750 кв м. у Закритого акціонерного товариства Персенківка, Товариства з обмеженою відповідальністю В Будівельник, Приватного акціонерного товариства Ірокс, Товариства з обмеженою відповідальністю Галичбудмонтаж та зобов`язання їх передати вищевказані будівлі і споруди на баланс Державного підприємства Львівське будівельно-монтажне управління. Сторонами у цьому виконавчому провадженні є: боржник ТОВ Галичбудмонтаж та стягувач Міністерство оборони України.

04.04.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив на підставі п.п.6 п.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ стягувачу, оскільки код стягувача у виконавчому документі та у постанові про відкриття виконавчого провадження відрізняється. Зазначив, що згідно з п.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначається в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що такий обов`язок чи право є солідарним, а по факту власність ТзОВ «Галичбудмонтаж» є солідарною. Також просив закрити виконавче провадження №71306773 і згідно з ст.37 п.6 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ стягувачу.

27.04.2023 за невиконання рішення суду та ненадання підтвердження про повне чи часткове самостійне виконання рішення суду державним виконавцем у порядку ст.ст.63 та 75 Закону України Про виконавче провадження винесено постанову про накладення штрафу на боржника ТОВ Галичбудмонтаж у розмірі 5100,00 грн, та зобов`язано виконати рішення суду.

Вважаючи постанову від 27.04.2023 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн протиправною, позивач звернувся до суду.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За приписами ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб i підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або з принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч.ч.2, 4 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п.1 ч.1 ст.3 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 5 №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Так, завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 цього Закону).

Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII).

Згідно з пунктами 1, 3, 5, 6, 10, 16, 22 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого:

проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх;

накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення;

накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 вказаного Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону №1404-VIII).

Приписами статті 75 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних доходів громадян; на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає штраф на боржника у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

З системного аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VIII слідує, що єдиними заходами примусового виконання рішень зобов`язального характеру є застосування штрафних санкцій до боржника та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно з вищезазначеним Законом. Інших заходів для примусового виконання рішень немайнового характеру законодавством не визначено.

За встановленими у справі обставинами на примусовому виконанні державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває наказ №32/77т від 15.08.2022 Господарського суду міста Києва про витребування майна будівель і споруд військового містечка у м.Львові по вул.Авіаційній, 7 у Закритого акціонерного товариства Персенківка, Товариства з обмеженою відповідальністю В Будівельник, Приватного акціонерного товариства Ірокс, Товариства з обмеженою відповідальністю Галичбудмонтаж та зобов`язання їх передати вищевказані будівлі і споруди на баланс Державного підприємства Львівське будівельно-монтажне управління. Сторонами у цьому виконавчому провадженні є: боржник ТОВ Галичбудмонтаж та стягувач Міністерство оборони України.

Підставою накладення штрафу на боржника ТОВ Галичбудмонтаж у розмірі 5100,00 грн, та зобов`язання виконати рішення суду відповідно до постанови від 27.04.2023 державним виконавцем зазначено невиконання рішення суду та ненадання підтвердження про повне чи часткове самостійне виконання рішення суду у порядку ст.ст.63 та 75 Закону України Про виконавче провадження.

Суд зазначає, що для застосування положень частини першої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" обов`язковою є умова щодо зобов`язання судовим рішення саме боржника на вчинення певних дій або утримання від їх вчинення. Тобто, для застосування положень статті 63 Закону №1404 виконання судового рішення має бути нерозривно пов`язане з особою боржника та має унеможливлювати виконання цього рішення без його участі. В протилежному випадку, судове рішення про передачу предметів (доказів) може бути виконано шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, зокрема передбачених статтею 60 Закону №1404. Схожої позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у пункті 8.14 постанови від 16.11.2022 у справі №910/7310/20.

Аналіз змісту виконавчого документа - наказу №32/77т від 15.08.2022 Господарського суду міста Києва свідчить про те, що ним постановлено витребування майна будівель і споруд військового містечка у м.Львові по вул.Авіаційній, 7 у Закритого акціонерного товариства Персенківка, Товариства з обмеженою відповідальністю В Будівельник, Приватного акціонерного товариства Ірокс, Товариства з обмеженою відповідальністю Галичбудмонтаж, а обов`язок щодо передачі цього майна покладено на цих осіб, тобто також на ТОВ Галичбудмонтаж, оскільки наказом зобов`язано, в тому числі і ТОВ Галичбудмонтаж, передати вищевказані будівлі і споруди на баланс Державного підприємства Львівське будівельно-монтажне управління.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 16 ЦК України.

Отже, в спірному випадку судовим рішенням зобов`язано боржника - ТОВ Галичбудмонтаж особисто вчинити певні дії, що за вимогами частини першої статті 63 Закону №1404 зобов`язує виконавця перевіряти виконання рішення боржником, якого за рішенням зобов`язано особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Аналізуючи наведені положення Закону №1404 в контексті цієї справи, потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону №1404. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону №1404, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Отже, постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постановах від 10.09.2019 по справі №0840/3476/18, від 19.09.2019 по справі №686/22631/17, від 07.11.2019 по справі №420/70/19 та від 20.05.2021 по справі №420/5465/18 та відповідно до ч. 5 с.242 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають врахуванню судом при розгляді цієї справи.

У спірному випадку причиною невиконання наказу №32/77т від 15.08.2022 Господарського суду міста Києва про витребування майна позивач вказує відсутність у нього на балансі зазначених в наказі об`єктів нерухомості та відсутність таких в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також зазначає про допущені описки щодо реквізитів стягувача Міністерства оборони України.

Однак, причини про відсутність у позивача на балансі зазначених в наказі об`єктів нерухомості та відсутність таких в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачем було вказано та долучено витяги з реєстру вже під час розгляду справи, а не в процесі виконавчого провадження.

Як встановлено судом, під час виконавчого провадження позивач лише один раз 04.04.2023 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив на підставі п.п.6 п.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» повернути виконавчий документ стягувачу, оскільки код стягувача у виконавчому документі та у постанові про відкриття виконавчого провадження відрізняється. Також зазначив про невідповідність виконавчого документа п.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки за вказаною нормою у виконавчому документі зазначається в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що такий обов`язок чи право є солідарним, а по факту власність ТзОВ «Галичбудмонтаж» є солідарною. Однак, вказані причини не унеможливлюють виконання виконавчого документа. Інші звернення чи докази в підтвердження поважності причин невиконання рішення суду в матеріалах виконавчого провадження відсутні. Таких також не подано і суду.

Щодо доводів позивача вказаних у позовній заяві про неможливість виконання рішення господарського суду у зв`язку з відсутністю об`єктів нерухомості, зазначених у виконавчому документі суд зазначає, що до матеріалів справи не долучено жодних доказів відсутності у боржника визначеного виконавчим документом майна. Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, яку позивач долучив до матеріалів справи, відображає актуальну інформацію про зареєстровані об`єкти речових прав, які належать на праві власності позивачу. Проте, майно, яке зазначено у наказі господарського суду, може перебувати у фактичному користуванні позивача без реєстрації.

Доказами в адміністративному судочинстві відповідно до ч.1 ст.72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Докази суду надають відповідно до ч.3 ст.77 КАС України учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Предметом доказування відповідно до ч.2 ст. 73 КАС України є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні жодні докази, які б свідчили про існування обставин, за яких прийняте у даній справі рішення, не може бути виконано.

Встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Суд враховує, що обов`язковим елементом примусового виконання судового рішення є стадія, коли боржник вправі виконати таке судове рішення, що набрало законної сили, у добровільному порядку у спосіб, що відповідає змісту рішення, але за волею та за участі боржника. Таким правом боржник у зазначеному провадженні не скористався, що виключає наявність підстав для висновку про добросовісність та правомірність його дій.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 24.01.2022 у справі №921/555/17-г/14.

Суд вказує на те, що виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Виконання рішення суду не може бути поставлено у залежність від наявності певних умов.

Суд зазначає, що накладення на боржника штрафу відповідно до статті 63 Закону № 1404-VIII в цьому контексті можна розглядати як складову примусового виконання рішення. Встановивши, що боржник не виконав рішення без поважних причин, державний виконавець повинен винести постанову про накладення штрафу.

В цій справі - як можна зрозуміти з обсягу встановлених в ній обставин - виконавець, коли надсилав вимогу боржнику, таким чином вживав заходів для виконання наказу №32/77т від 15.08.2022 Господарського суду міста Києва. Його вимоги були правомірні й мали спонукати (примусити) боржника виконати виконавчий документ належним чином. На думку суду, з`ясувавши, що боржник не виконав цього рішення без поважних причин (в цій справі твердження позивача про їх поважність не мають ніякого документального підтвердження), державний виконавець правомірно виніс постанову про накладення на боржника штрафу на підставі частини другої статті 63 Закону № 1404-VIII.

Суд зауважує, що доводи, якими позивач переконує у неправильному застосуванні Закону № 1404-VIII в контексті обставин цієї справи, імпліцитно свідчать про його намагання уникнути належного виконання наказу №32/77т від 15.08.2022 Господарського суду міста Києва, адже, як видно з обставин справи, покликання позивача спершу на лист від 04.04.2023, адресований відповідачу (як доказ невідповідності виконавчого документу Закону № 1404-VIII), а потім в позовній заяві на відсутність витребуваного майна (як неможливість виконання виконавчого документу) не видаються послідовними.

Подібна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.08.2022 у справі №640/19147/21.

Суд також зазначає, що у випадку виникнення обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду в порядку ст.378 КАС України із заявою про встановлення способу і порядку виконання судового рішення, однак позивач таких дій не вчиняв, доказів протилежного суду не надано, що свідчить про невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, без поважних причин.

Також відповідно до частини 3 ст. 33 Закону №1404 за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Позивач не надав доказів звернення до суду чи державного виконавця з заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, а, відповідно, і встановлення у ході розгляду заяви обставин, що унеможливлюють виконання рішення суду.

У Рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист; набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23.11.2018 №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013 взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Враховуючи наведене, суд вважає, що приймаючи постанову про накладення штрафу від 27.04.2023 ВП № 71306773, відповідач дотримався засад виконавчого провадження, викладених у статті 2 Закону України Про виконавче провадження.

Отже, суд дійшов висновку про те, що постанова про накладення штрафу від 27.04.2023 ВП № 71306773 відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно винесено постанову про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідач діяв у порядку та спосіб встановлений Законом України Про виконавче провадження, порушень прав позивача не допущено, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст.139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 287, 291, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Галичбудмонтаж до Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за участі Офісу Генерального прокурора та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерства оборони України про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст.287 КАС України, протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст.255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Чаплик І.Д.