Справа № 340/870/21
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2023-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2023 року м. Дніпросправа № 340/870/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року (головуючий суддя Брегей Р.І.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Кіровоградської обласної прокуратури

про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання сплатити матеріальну шкоду, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кіровоградської обласної прокуратури (далі Відповідач), в якій просив суд:

- визнати бездіяльність Кіровоградської обласної прокуратури, яка відповідно до ст. 52 КАСУ є правонаступником прокуратури Кіровоградської області, щодо неналежного розрахунку з Позивачем, а саме невиплати йому, керуючись положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, частини заробітної плати у вигляді посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 по 31.12.2020 протиправною;

- зобов`язати Відповідача - Кіровоградську обласну прокуратуру сплатити на користь Позивача - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальну шкоду у сумі 1 132 619,22 грн (один мільйон сто тридцять дві тисячі шістсот дев`ятнадцять гривень двадцять дві копійки).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.04.2022, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2022, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13.04.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.04.2022 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27.07.2022 справі № 340/870/21 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Кіровоградського окружного адміністративного суду.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що ОСОБА_1 у позовній заяві просив суд стягнути з Кіровоградської обласної прокуратури на його користь матеріальну шкоду у сумі 1 132 619,22 грн. Підставою, що спонукала Позивача звернутися до суду з цим позовом, було отримання ним заробітної плати в обмеженому розмірі, що, на його переконання, є майновою шкодою та порушенням права власності. Позивач вважав, що ним обрано вірний спосіб захисту порушених прав - застосування до спірних правовідносин норми прямої дії - частини 3 статті 152 Конституції України і стягнення з держави України в особі Кіровоградської обласної прокуратури на його користь матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними за Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, за період з 1 липня 2015 року по 27 січня 2020 року. Отже, предметом спору, який визначив Позивач, є стягнення збитків (матеріальної шкоди) у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 01 липня 2015 року по 27 січня 2020 року.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі №340/870/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Кіровоградської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання сплатити матеріальну шкоду - залишено без розгляду в частині вимог про зобов`язання сплатити матеріальну шкоду, що завдана нормативно-правовим актом, який визнаний неконституційним, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року.

Вирішуючи питання щодо строку звернення до суду із позовом у цій справі суд першої інстанції зазначив, що рішенням Конституційного Суду України вирішено публічно-правовий спір стосовно нарахування заробітної плати працівникам органів прокуратури за період до 26 березня 2020 року. Оскільки Позивач проходив публічну службу, тому спір стосовно матеріальної шкоди, що завдана нормативно-правовим актом, який визнано неконституційним, має таке ж походження. Приписами частини 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Строк звернення до суду в частині вимоги про зобов`язання сплатити матеріальну шкоду треба обчислювати з наступного дня після прийняття рішення Конституційним Судом України (з 27 березня 2020 року). ОСОБА_1 міг і повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів з цієї дати, так як на рішення Конституційного Суду України очікували усі працівники органів прокуратури, а його поява вплинула на новий порядок нарахування заробітної плати. На той час Позивач працював в органах прокуратури. Отже, 27 квітня 2020 року завершився строк звернення до суду в частині вимоги про зобов`язання сплатити матеріальну шкоду, що завдана нормативно-правовим актом, який визнано неконституційним, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року. Позов подано до суду 04 березня 2021 року. Приписами частини 3 статті 123 КАС України визначено, що, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду в частині згаданих вимог.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував положення ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, якими передбачено, що у справах про стягнення заробітної плати строк звернення до суду не обмежується.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, з огляду на те, що Позивачем було пропущено місячний строк звернення до суду, при цьому належних доказів поважності причин пропуску такого строку Позивачем не надано. Крім того, Відповідач наголосив на тому, що предметом спору у цій справі є відшкодування Позивачу матеріальної шкоди, заподіяної законом, що визнаний неконституційним, а не стягнення з роботодавця на користь Позивача заробітної плати через порушення законодавства про оплату праці.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів частин тринадцятої п`ятнадцятої статті 171 КАС України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Аналогічні приписи передбачені пунктом 7 частиною першою статті 240 КАС України, де зазначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.

З аналізу наведеного слідує, що для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 240 КАС України необхідно існування таких обставин: 1) виявлення судом факту подання позовної заяви без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 КАС України, після відкриття провадження у справі; 2) постановлення судом ухвали про залишення такої позовної заяви без руху з наданням строку для усунення недоліків; 3) не усунення позивачем недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом в ухвалі про залишення такої позовної заяви без руху.

Натомість з матеріалів даної справи слідує, що суд першої інстанції, встановивши 22.05.2023 в судовому засіданні обставини пропуску Позивачем строку звернення до суду із позовом у цій справі в частині позовних вимог, всупереч вимогам ч. 13 ст. 171 КАС України, ухвалу про залишення позовної заяви без руху не постановляв та відповідно строк для усунення недоліків не встановлював, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В оскаржуваній ухвалі від 22.05.2023 суд першої інстанції зазначив, що у судовому засіданні роз`яснив Позивачу право на подання заяви про поновлення строку звернення до суду в частині вимог.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що КАС України у ситуації, що склалася, встановлює чітко визначений порядок дій суду, у тому числі постановлення ухвали про залишення позовної заяви без руху не пізніше наступного дня з дня виявлення недоліків позовної заяви, а не роз`яснення позивачу під час судового засідання права на подання заяви про поновлення строку й залишення позову без розгляду у цей же день.

Щодо питання пропуску Позивачем строку звернення до суду з позовом у цій справі суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України (в редакції чинній на момент подання позову у цій справі), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 жовтня 2021 року у справі №580/1489/21 «предметом спору є стягнення шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, яка мала бути нарахована позивачу у 2015-2020 роках, коли позивач перебував на публічній службі. При цьому, правовою підставою для вимоги позивача про стягнення завданої йому шкоди стало прийняття Конституційним Судом України рішення №6-р/2020 від 26.03.2020, яке оприлюднене на офіційному веб-сайті Конституційного Суду, а також опубліковане у «Віснику Конституційного Суду України» та інших офіційних друкованих виданнях України, зокрема 24.04.2020 року - в «Офіційному віснику України». Відтак, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку, що саме з цього дня розпочався перебіг процесуального строку звернення до суду.

Разом з тим, на думку Позивача у спірних правовідносинах підлягає застосуванню ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП), яким передбачено, що у справах про стягнення заробітної плати строк звернення до суду не обмежується.

Колегія суддів з цього приводу зазначає, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

У той же час, як зазначалось вище, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Позовні вимоги Позивача стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №280/729/19.

Колегія суддів враховує, що предметом спору в межах спірних правовідносин є стягнення шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, яка мала бути нарахована позивачу у 2015-2019 роках, коли Позивач перебував на публічній службі, при цьому, правовою підставою для вимоги Позивача про стягнення завданої йому шкоди стало прийняття Конституційним Судом України рішення №6-р/2020 від 26.03.2020, яке оприлюднене на офіційному веб-сайті Конституційного Суду.

Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду вказану вище, колегія суддів приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Відтак, доводи апеляційної скарги Позивача знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_2 в частині вимог про зобов`язання сплатити матеріальну шкоду, що завдана нормативно-правовим актом, який визнаний неконституційним, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Статтею 320 КАС України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та не повно з`ясовано обставини справи, що призвело до неправильного вирішення питання, тому апеляційна скарга Позивача підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справу №340/870/21 належить направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі №340/870/21 скасувати.

Справу №340/870/21 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова