Справа № 320/11867/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2023 року Справа № 320/11867/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бориспільського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Бориспільського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) про визнання протиправною та скасування постанови від 24.10.2022 про стягнення виконавчого збору у розмірі 168 723,02 грн. в рамках виконавчого провадження №43878470.

В обґрунтування позову позивач зазначила про неправильне застосування державним виконавцем норми ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», вказує, що відповідач визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, застосувавши Закон №1404 в редакції статті 27 згідно Закону №2475, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, тим самим погіршивши становище позивача. ОСОБА_1 вважає, що оскільки виконавчою службою не було вжито заходів з примусового виконання виконавчого листа, не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з неї виконавчого збору.

26.04.2023, ухвалою суду дана позовна заява була відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 169 КАС України залишена без руху у зв`язку із невідповідністю останньої ч. 6 ст. 161 КАС України та визначено позивачу порядок та строк усунення недоліків позовної заяви.

08.05.2023 позивачем подано до суду клопотання про поновлення процесуального строку звернення до суду та надано докази отримання спірної постанови ОСОБА_1 02.02.2023.

26.05.2023, ухвалою суду задоволено клопотання ОСОБА_1 , визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду із позовною заявою та поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду із позовом до Бориспільського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) про визнання протиправною та скасування постанови від 24.10.2022 про стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження №43878470, відкрито провадження в адміністративній справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України, призначено розгляд справи у письмовому провадженні на 05 червня 2023 року о 14:00 год., запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву.

Також, вказано ухвалою в порядку ст.ст. 77, 80 КАС України витребувано докази по справі від відповідача: завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження №43878470 із зазначенням строку подання доказів - до 02.06.2023.

Ухвала суду надіслана сторонам належним чином, засобами електронного зв`язку, позивачем отримана - 26.05.2023, відповідачем 26.05.2023.

05.06.2023, у зв`язку із не надходженням до суду відзиву від відповідача витребувані ухвалою суду від 26.05.2023 докази по справі, а саме матеріали виконавчого провадження №43878470, ухвалою суду повторно витребувано від відповідача належним чином завірені матеріали виконавчого провадження №43878470 та призначено розгляд справи у письмовому провадженні на 22 червня 2023 року о 13:20 год.

Ухвала суду надіслана сторонам засобами електронного зв`язку, зокрема, отримана відповідачем 06.06.2023.

22.06.2023 розгляд справи знято з розгляду у зв`язку із відпусткою судді. Наступна дата розгляду справи у письмовому провадженні визначена 11.07.2023 об 14:00, про що сторони по справі повідомлені належним чином.

11.07.2023, ухвалою суду визначено продовження розгляду справи у письмовому провадженні без повідомлення та виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач до суду не надіслав відзиву на позовну заяву та вимоги ухвали суду від 26.05.2023 та 05.06.2023 не виконав.

Згідно ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином, адміністративна справа вирішується судом у порядку письмового провадження за наявними у ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм наступну правову оцінку.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Бориспільським МВ ГУМВС України в Київській області 18.10.2011, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Шевченківським районним судом м. Києва видано 20.02.2013 виконавчий лист №2-9541 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу 1 687 230,19 грн.

Із загально доступних відомостей з АСВП вбачається, що державним виконавцем Бориспільського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) Хорошою Н.В. постановою від 07.07.2014 було відкрито виконавче провадження № 43878470 на підставі виконавчого листа №2-9541 виданого 20.02.2013 Шевченківським районним судом м. Києва.

Згідно АСВП стан виконавчого провадження № 43878470 завершено.

Постановою від 24.10.2022 за ВП №43878470, згідно ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем Бориспільського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) Хорошою Н.В. постановлено стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , виконавчий збір у розмірі 168 723,02 грн.

Стягувачем за вказаною постановою є Бориспільський міжрайонний відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) ().

За п. 3 та п. 4 вказаної постанови вбачається, що постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення, строк пред`явлення до виконання три місяці.

Отримавши постанову від 24.10.2022 за ВП №43878470 про стягнення виконавчого збору, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Позивач вважає, що державним виконавцем невірно визначено розмір виконавчого збору, підлягала застосування норма статті без врахуванням змін внесених до законодавства Законом № 2475, не було вчинено жодних виконавчих дій для примусового стягнення коштів за виконавчим листом, тому відсутні підстави для визначення виконавчого збору у розмірі 10 % від суми, що підлягає стягненню.

Відповідно, предметом спору є постанова державного виконавця від 24.10.2022 за виконавчим провадженням №43878470 про стягнення виконавчого збору, у зв`язку з чим судом підлягає встановленню протиправність чи законність спірної постанови у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України та дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначеного ч. 3 вказаної статті цього кодексу.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обов`язковості судового рішення (статті 129, 129-1 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України) і вказала, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою та четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Спірним у справі є незгода позивача із застосуванням норми ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII в редакції за внесеними змінами до даної статті Законом № 2475-VIII від 03.07.2018, який набув чинності 28.08.2018.

Суд враховує, що в даній справі було відкрито виконавче провадження №43878470 постановою державного виконавця від 07.07.2014, за відомостями АСВП виконавче провадження завершено та постановою від 24.10.2022 державним виконавцем стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 168 723,02 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі Закон №606-XIV), який був чинний на час відкриття державним виконавцем виконавчого провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Вказана стаття Закону №606-XIV кореспондується із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Суд враховує, що за ч. 1 та ч. 2 ст. 17 Закону №606-XIV, що кореспондується із п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Закону №606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" ( 202/98-ВР ) (далі - державні виконавці).

Дана норма кореспондується із ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII, яка передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно ст. 5 Закону №606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону №606-XIV сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом, що кореспондується із нормою ч. 1 та ч. 2 ст. 15 чинного Закону № 1404-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону №606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження, зокрема, на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно із частиною другою статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Як установлено судом, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 24.10.2022 винесена державним виконавцем у виконавчому провадженні №43878470, яке було відкрито постановою від 07.07.2014.

Водночас, діючий на той час Закон № 606-XIV не регламентував обов`язку винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження та суд зазначає, що відсутність обставин одночасного винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення виконавчого збору не свідчить про протиправність такої постанови.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Системний аналіз вищевикладених норм Закону №606-XIV та обставин справи свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження за постановою від 07.07.2014 № 43878470 розмір виконавчого збору визначався виходячи з 10 % суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

З 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон №1404-VІІІ, та втратив чинність Закон №606-XIV (крім статті четвертої, яка втратила чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 Закону № 1403-VIII).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Між тим, Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині другій статті 27 Закону №1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, редакція частини другої статті 27 Закону України №1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, діяла до 28 серпня 2018 року.

Поряд з цим, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Суд зазначає, що виконавче провадження №43878470 було відкрите під час дії Закону № 606-XIV та продовжено під час дії Закону №1404-VIII. Водночас, винесення оскаржуваної постанови по стягненню з ОСОБА_1 на користь відповідача виконавчого збору здійснювалось на підставі Закону № 1404-VIII.

Відповідно до пунктів 6, 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII: рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження (пункт 6); виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункт 7).

Зазначеною нормою Закону №1404-VІІІ вказано на порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження». З урахуванням пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1404-VІІІ кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження має вчинятися (прийматися) на підставі того нормативно-правового акта під час дії якого вона була розпочата.

Тобто, за змістом наведених норм, положення Закону №606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, тому такі дії підлягають завершенню в порядку такого ж Закону. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону №606-XIV, які діяли на час винесення постанов про відкриття виконавчого провадження №43878470 та норми Закону №1404-VІІІ, який діяв на час прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору із урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Зокрема, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (частина п`ята статті 27 Закону №1404-VIII).

Згідно з частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, частинами п`ятою - дев`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік випадків, у яких виконавчий збір не стягується, та серед них відсутня жодна з підстав, яку позивач має право застосувати.

Враховуючи вищезазначене, норми діючого законодавства, суд вказує, що вчинення чи відсутність вчинення дій державним виконавцем у виконавчому провадженні не є підставою для не стягнення виконавчого збору.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Суд не може погодитися з доводами позивача про те, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору, є фактичне виконання судового рішення та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень, а саме стягнення самої заборгованості в грошовому еквіваленті.

Суд вважає їх помилковими, оскільки виходячи з положень вказаного Закону №2475-VIII законодавець не пов`язує дії державного виконавця, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 10 Закону № 1404-VIII, з підставою для стягнення виконавчого збору. Такою підставою, з огляду на зміст частин першої, четвертої, дев`ятої статті 27, частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII є лише факти: відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення; не виконання рішення суду в повному обсязі до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження; несплата боржником виконавчого збору на час закінчення виконавчого провадження.

Такі висновки суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постановах від 14 травня 2020 року у справі № 336/4615/17 та від 18 серпня 2020 року у справі №205/6571/17 (2-а/205/224/17).

У даній справі станом на час виникнення спірних відносин з приводу прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 24.10.2022 за статтею 27 Закону №1404-VIII (у редакції Закону України від 03 липня 2018 року №2475-VIII) передбачалось стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, незалежно від обставини сплати боржником боргу самостійно.

За вказаними вище відомостями АСВП виконавче провадження №43878470 завершено.

Суд враховує у справі позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладену у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №640/21075/19, відповідно до якої, у разі відкриття виконавчого провадження під час дії статті 28 Закону №606 (якою було передбачено стягнення виконавчого збору, виходячи з суми, що підлягає стягненню), та повернення виконавчого документа стягувачу під час дії статті 27 Закону №1404-VІІІ після змін (якою також передбачено стягнення виконавчого збору, виходячи з суми, що підлягає стягненню), постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, є законною.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №300/3260/20, у якій надано оцінку правовідносинам за подібних обставин: провадження у справі відкрито 03 жовтня 2016 року за нормами Закону №606-XIV, а спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 03 червня 2020 року за нормами Закону №1404-VIII - після повернення виконавчого листа стягувачу, при цьому стягнення заборгованості не відбулося, навіть частково. У справі №300/3260/20 Верховний Суд вказав на правильність стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі № 400/5321/20.

Суд також зазначає, що норма ст. 27 Закону №1404-VIII в редакції внесених до неї змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, не визнана неконституційною, не скасована, відповідно підлягає застосуванню сторонами виконавчого провадження, та зокрема, державним виконавцем.

Суд також зауважує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при здійсненні виконавчих дій.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого позову в цілому, оскільки дії державного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору ґрунтуються на приписах Закону №1404-VIII, тоді як твердження позивача про її протиправність не знайшли свого підтвердження у ході вирішення справи судом.

Таким чином, ураховуючи правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №640/21075/19, від 11 серпня 2021 року у справі №300/3260/20 та від 09 грудня 2021 року у справі № 400/5321/20, суд уважає, що оскільки і чинна на момент відкриття виконавчих проваджень та визначення розміру виконавчого збору стаття 28 Закону № 606-XIV, і чинна станом на час винесення відповідачем спірної постанови частина друга стаття 27 Закону № 1404-VIII передбачали, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, то на момент винесення спірної постанови державний виконавець діяв відповідно до норм законодавства, а отже підстав для скасування його рішень немає.

Приймаючи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, з урахуванням останньої правової позиції Верховного Суду у даній категорії справ, суд дійшов до висновку про відсутність фактичних та правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 2, 72-77, 229, 243-246, 268, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (підписання).

Суддя Войтович І.І.