Справа № 380/7066/23
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2023-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року

справа №380/7066/23

провадження № П/380/7128/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий-суддя Костецький Н.В.,

секретар судового засідання Горонна О.З.,

за участі:

представника позивача Шокало В.С.,

представника відповідача Писарев Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Львівської митниці, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.03.2023 №206-о;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці.

- стягнути з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом Львівської митниці від 16.03.2023 року № 206-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено із посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці, за угодою сторін, відповідно до ч.2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року, 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач не погоджується із даним наказом та вважає його незаконним та прийнятим з порушенням норм права, оскільки домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою між позивачем та відповідачем не було, так як, добровільно 16.03.2023 заяву позивач не писав. Така заява була написана ним під тиском, а згодом позивач заявив про анулювання (відкликання) заяви про припинення договору за угодою сторін. Окрім цього дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) повинні визначити за взаємною домовленістю, чого теж не було. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 24.04.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що оскаржуваним наказом позивача було звільнено із займаної посади на підставі його заяви, а звільнення відбулося відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України та ч.2 ст. 86 Закону України «Про державну службу», що була подана добровільно. Факт наявності волевиявлення та дати виникнення у позивача підтверджується його заявою, написаною 16.03.2023 року, якою ОСОБА_1 просив його звільнити за угодою сторін. Факт наявності волевиявлення та дати виникнення такого у відповідача підтверджується резолюцією в.о. начальника Львівської митниці «В наказ. Звільнити з 16.03.23» на зазначеній заяві позивача. Таким чином, між позивачем та суб`єктом призначення - в.о начальника Львівської митниці, досягнуто згоди про розірвання трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України та ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» шляхом погодження керівником митниці відповідної заяви працівника. Твердження позивача про написання заяви про звільнення під тиском не відповідає фактичним обставинам справи, є бездоказовим, та надуманим з боку позивача так як не підкріплене жодними доказами. До того ж, позивач не звертався із заявами про порушення його трудових прав, перебуваючи на займаній посаді, зокрема про порушення прав при звільненні з роботи, зокрема, до правоохоронних органів. За наведених підстав просить відмовити в задоволенні позову.

В поданій до суду відповіді на відзив, представник позивача зазначив, що жодним чином резолюція в.о. начальника Львівської митниці не може підтверджувати факт волевиявлення позивача про узгоджену дату звільнення. Дані обставини повинні бути визначені самою особою, яка здійснює дію - в цьому випадку відповідна дата має бути зазначена особою в тексті заяви про звільнення. При цьому неправомірним є ототожнення дати написання заяви з датою, з якої працівник просить провести звільнення, як це намагається зробити відповідач. З копії отриманої на адвокатський запит заяви видно, що позивач не проставив ні дати написання заяви, ні дати, з якої «просить» звільнити його за угодою сторін. Таким чином відповідач у відзиві на позов, зазначаючи, що «факт наявності волевиявлення та дати виникнення у позивача підтверджується його заявою, написаною 16.03.2023 року, якою ОСОБА_1 просив його звільнити за угодою сторін», вказує недостовірні дані. Тому твердження митниці про те, що між позивачем та суб`єктом призначення - в.о. начальника Львівської митниці, досягнуто згоди про розірвання трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України та ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» шляхом погодження керівником митниці відповідної заяви працівника, не відповідає дійсності та не підтверджується наявними у справі доказами.

Представник відповідача в поданих до суду додаткових поясненнях вказав, що домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою дійсно існувала, вона підтверджується письмовою заявою позивача та резолюцією керівника митниці на ній. Дата звільнення з цієї підстави була узгоджена сторонами усно перед написанням заяви. Законом України «Про державну службу» передбачено необхідність отримання письмово підтвердження особою доручення, яке вона вважає незаконним, а лише після того - його виконання та повідомлення керівника вищого рівня або орган вищого рівня. Позивач же, за його словами, спочатку виконав таке доручення без письмового підтвердження, а потім звернувся до цього ж керівника (а не керівника вищого рівня або орган вищого рівня). Тобто позивач не використовував процедуру, визначену Законом України «Про державну службу». Представник позивача не заперечує та не спростовує того факту, що правовідносини з приводу звільнення позивача завершились у день видачі відповідного наказу. Факт подання заяви про відкликання через 5 днів після видачі наказу та висловлення незгоди із наказом через 19 днів після його видачі жодним чином не стосується обставин його прийняття, оскільки на той момент ці обставини не існували.

Ухвалою суду від 17.05.2023 здійснено перехід із спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 21.06.2023.

21.06.2023 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 05.07.2023.

05.07.2023 оголошено перерву в судовому засіданні до 12.07.2023.

12.07.2023 оголошено перерву в судовому засіданні до 02.08.2023.

В судовому засіданні 02.08.2023 представник позивача просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 з 2020 року працює в митних органах України, з 29.09.2022 був призначений на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» шляхом укладення контракту про проходження державної служби в порядку переведення з Київської митниці.

Наказом Львівської митниці від 16.03.2023 року № 206-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено із посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці, за угодою сторін, відповідно до ч.2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року, 1 ст. 36 КЗпП України.

Звільнення позивача відбулось на підставі власноручно поданої ним заяви, у якій просив звільнити його із займаної посади за згодою сторін.

21.03.2023 позивач підготував та скерував на адресу Львівської митниці цінним листом з описом вкладення заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін.

27.03.2023 позивач отримав від АТ «Укрпошта» повідомлення, що Львівська митниця не забирає надіслане ним поштове відправлення. У зв`язку з цим, позивач відсканував свою заяву, підписав її особистим ЕЦП та скерував її на адресу електронної пошти Львівської митниці (). В подальшому позивач отримав електронного листа від Відділу реєстрації та обробки кореспонденції Львівської митниці, у якому йому було повідомлено, що Відділ не приймає та не реєструє заяви від працівників Львівської митниці.

04.04.2023 позивач прибув на Львівську митницю, де його було ознайомлено із оскаржуваним наказом від 16.03.2023 та видано трудову книжку.

Листом від 05.04.2023 №7.4-1/12/8.19/8219 Львівська митниця надала копії документів, що стали підставою для видачі оскаржуваного наказу від 16.03.2023 про звільнення позивача, в тому числі копію заяви про звільнення без узгодженої дати звільнення та дати її написання.

Позивач вважає, що домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою сторін між ним та керівником Львівської митниці досягнуто не було, а подана ним заява про звільнення за угодою сторін була написана ним під тиском, не містить дати її написання та дати, з якої позивач просив його звільнити.

Не погоджуючись із оскаржуваним наказом, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України від 10 грудня 1995 року №889-VIII «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Згідно зі статтею 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для прийняття спірного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Згідно матеріалів справи, заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін. Крім цього, заява про звільнення не містить дати її написання.

Як зазначив позивач в позовній заяві, вказана заява про звільнення написана ним під тиском керівництва, оскільки, на думку керівництва, під час несення служби у попередній зміні 15.03.2023, позивачем були допущені порушення, що суперечать чинному законодавству України та загальним засадам митної справи.

Допитаний у судовому засіданні як свідок, працівник Львівської митниці ОСОБА_2 , повідомив суду про те, що 16.03.2023 в кабінеті в.о. начальника Львівської митниці він бачив позивача в переляканому та пригніченому стані. При цьому, керівник митниці в наказовому тоні звернувся до позивача та сказав «Пиши заяву! Чому ти сидиш?».

Допитаний у судовому засіданні як свідок, працівник Львівської митниці ОСОБА_3 , повідомив суду про те, що 16.03.2023 його було викликано до в.о. начальника Львівської митниці та сказано писати заяву про звільнення. Свідок повідомив, що йому відомо, що позивач також писав заяву на звільнення, і, зі слів позивача, йому стало відомо, що позивача заставили написати таку заяву.

Допитаний у судовому засіданні як свідок, керівник Львівської митниці ОСОБА_4 , повідомив суду про вчинення 15.03.2023 позивачем порушень митного законодавства. Свідок обговорив з позивачем ситуацію щодо виявленого правопорушення та запропонував позивачу написати заяву на звільнення, щоб не порушувати дисциплінарне провадження. При цьому, з позивачем була домовленість про його звільнення з 16.03.2023, на що позивач погодився.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка - позивач, повідомив суду про те, що коли він прибув 16.03.2023 до керівника митниці, там вже перебували ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначив, що вказані працівники по черзі заходили до керівника митниці та, під погрозою «звільнення за статтею», писали заяви на звільнення. Коли позивач перебував у кабінеті керівника, туди було запрошено ОСОБА_2 , який чув, як керівник заставляв позивача писати заяву на звільнення. Позивач не погоджувався із вимогою звільнитися, внаслідок чого не проставив на своїй заяві дату її написання. Вказав, що оскільки керівник говорив про «звільнення за статтею», позивач сприймав це як тиск на нього. При цьому, дату звільнення позивач та керівник не погоджували.

Тому оцінюючи докази по справі, судом не встановлено ознак добровільного та свідомого волевиявлення працівника (позивача) на припинення трудового договору та згоди сторін на це.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявності угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін).

Суд звертає увагу на те, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Таким чином, звільнення позивача не можна вважати законним.

З огляду на наведене, доводи позивача про наявність підстав для скасування наказу Львівської митниці «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.03.2023 №206-о про звільнення його з посади є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 14.05.2020 року у справі №815/5173/17.

У відповідності до ч.1 ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, належним способом поновлення порушеного права позивача є поновлення його на раніше займаній посаді, а тому дана позовна вимога є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не змінюють.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 .

У відповідності до п. 8 Постанови КМУ № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні)дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із наявної в матеріалах справи довідки відповідача від 29.03.2023 №95/7.4-22/51 про заробіток позивача за січень та лютий 2023 року (два місяці, що передували звільненню позивача з роботи), судом встановлено, що позивач за вказаний період пропрацював 42 робочих дні (січень 22 дні, лютий 20 днів). Середньоденний заробіток позивача за січень-лютий 2023 року становить 861,08 грн. 36165,54 грн. (18082,77 грн. у січні + 18082,77 грн. у лютому) / 42 робочих дні.

Час вимушеного прогулу позивача за період з 17.03.2023 (наступний день після звільнення) по 02.08.2023 (день ухвалення рішення у справі) становить 99 робочих днів.

Період вимушеного прогулу позивача обраховується в робочих днях починаючи з першого дня після звільнення до дати прийняття рішення про поновлення позивача на посаді (з 17.03.2023 по 02.08.2023). Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача, який підлягає стягненню на його корить, складає 85246,92 грн. (99 р.д.* 861,08 грн./день).

Відповідно до вищевказаної довідки роботодавця, середньомісячна заробітна плата позивача становила 17297,00 грн.

Таким чином, враховуючи наведене, на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.03.2023 року по 02.08.2023 року у сумі 85246,92 грн., з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Суд зазначає, що право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

Таки чином, судове рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць слід звернути до негайного виконання.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно зі ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.03.2023 №206-о;

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці з 16.03.2023 року.

4. Стягнути з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.03.2023 року по 02.08.2023 року в розмірі 85246 (вісімдесят п`ять тисяч двісті сорок шість) грн.92 коп.

5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Смільниця» Львівської митниці та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 17297 (сімнадцять тисяч двісті дев`яносто сім) грн. 00 коп., з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, звернути до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 10.08.2023 року.

Суддя Костецький Н.В.