Справа № 160/12444/23
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2023-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, у якому позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, на утриманні якого перебуває троє дітей віком до 18 років;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити ОСОБА_1 з військової служби відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, на утриманні якого перебуває троє дітей віком до 18 років.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був мобілізований з 15.03.2022 року до військової частини НОМЕР_1 та перебуває на військовій служби у вказаній військовій частині по теперішній час. 11.04.2023 року ОСОБА_1 подав командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_2 рапорт, у якому керуючись підпунктом «г» пункту 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року, просив звільнити його з військовою служби в зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей. Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу не надано жодної відповіді про результати розгляду його рапорту від 11.04.2023 року, у зв`язку з чим представник позивача звернулася до військової частини НОМЕР_1 із адвокатським запитом, в якому просила надати інформацію про результати розгляду рапорту Бречки О.В. від 11.04.2023 року, а також копію відповідного наказу. Лише 11.05.2023 року на електронну пошту адвоката Анісової О.І. надійшла відповідь військової частини НОМЕР_1 за № 1647 від 10.05.2023 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його рапорту від 11.04.2023 року, без прийняття відповідного наказу. Позивач вважає, таку бездіяльність відповідача протиправною, у зв`язку чим просив позво задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року відкрито провадження у справі за цим позовом та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
26 червня 2023 року до суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 на позовну заяву. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що ОСОБА_1 , до рапорту про звільнення на підставі підпунктом «г» пункту 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ не надав необхідні документи. Зі змісту поданого ним рапорту неможливо однозначно встановити, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають на його утриманні. До того ж, наявність аліментних зобов`язань відносно старшого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сам по собі також не підтверджує факту утримання дитини. У зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
30 червня 2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, у якій позивач зазначив про безпідставність доводів відповідача щодо поданням ним до рапорту неповного пакету документів. Позивач, зазначив, що відповідно до вимог п.5 додатку 19 Інструкції №170 при звільненні військовослужбовця через сімейні обставини або з інших поважних причин подаються: 1) копія аркуша бесіди; 2) копія рапорту військовослужбовця; 3) документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; 4) копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років). Тобто, п.5 додатку 19 Інструкції № 170 не містить вичерпного перелік документів які необхідно надати в підтвердження наявності сімейних обставин, тобто надаються всі наявні документи які, підтверджують той чи інший факт. Також вказане положення не містить поняття як «надання неповного пакету документу». Крім того, позивач, зауважив, що представник відповідача посилається на відмову командиром військової частини НОМЕР_1 у задоволені рапорту, проте, позивача із жодної письмовою відмовою не ознайомлювали, натомість на адвокатський запит № 04/5 від 04.05.2023 року було надано відповідь з військової частини НОМЕР_1 від 10.05.2023 року № 1647 про те, що письмовий наказ за результатами розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 11.04.2023 року не виносився. Позивач зауважив, що він є батьком трьох дітей віком до 18 років, які перебувають на його утриманні, а він свої обов`язки з їх утримання виконує у повному обсязі, а відтак має право на звільнення з військової служби. Вважає, що «відмова» Військової частини НОМЕР_1 у звільненні позивача з військової служби, ґрунтується на довільному трактуванні норм Сімейного законодавства, а отже є протиправною.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказу Військової частини НОМЕР_1 №11 від 15.03.2022 року (по стройовій частині), ОСОБА_1 , мобілізований до військової частини НОМЕР_1 . На теперішній час військовослужбовець перебуває на військовій службі і є головним сержантом 1 розвідувального взводу розвідувальної роти Військової частини НОМЕР_1 .
11.04.2023 року військовослужбовець ОСОБА_1 , звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей. Позивачем до рапорту від 11.04.2023 року було надано такі документи: копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 02.04.2010 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 27.02.2013 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 від 15.11.2016 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Довідку про склад сім`ї від 14.03.2023 року; Копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.11.2017 року щодо стягнення аліментів на утримання дитини - ОСОБА_5 ; Довідку державної виконавчої служби про відсутність заборгованості від 14.03.2023 року.
Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що будь-яких письмових наказів за результатами розгляду рапорту позивача від 11.04.2023 року не виносились.
У відповідь на запит адвоката позивача № 04/5 від 04.05.2023 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшла відповідь № 1647 від 10.05.2023 року, у якій зазначено, що ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його рапорту від 11.04.2023 року, оскільки ним подано не повний пакет документів, а також вказано: «у разі надання всього необхідного пакету документів його буде звільнено з військової служби».
Станом на дату розгляду даної адміністративної справи до суду не надано письмових доказів розгляду вищевказаного рапорту.
Позивач не погодившись із вказаною бездіяльністю відповідача звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу'' №2232-XII від 25.03.1992 (надалі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
За частиною 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні"( затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Як зазначалось судом, позивач з 15.03.2022 року перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 22).
В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що він є батьком трьох неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні.
Враховуючи викладене, суд зазначає наступне.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Відповідно підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Системний аналіз підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ дає підстави для висновку, що перелік сімейних обставин за якими військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) є вичерпним.
Законом України "Про внесення зміни до статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану" від 20 вересня 2022 року підпункт "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" доповнено новим абзацом такого змісту: "перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років".
Цей Закон набрав чинності 01.10.2022.
Як встановлено судом, позивач має трьох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 02.04.2010 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 27.02.2013 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 15.11.2016 року.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом із позивачем (батьком) та його дружиною (матір`ю), що підтверджується довідкою Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби № 17 від 14.03.2023 року про склад зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 26).
ОСОБА_6 проживає зі своєю матір`ю (колишньою дружиною позивача), однак позивач виконує свої батьківські обов`язки щодо сина, в тому числі щодо піклування та його утримання, що підтверджується: Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21.08.2013 року по справі № 215/3826/13-ц, який з ОСОБА_1 стягнено аліменти по утриманню сина ОСОБА_5 в розмірі 1/6 частини з усіх видів його доходу, починаючи з 27.06.2013 року до повноліття дитини; Постановою державного виконавця Тернівського відділу ДВС м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відкриття виконавчого провадження № 55212925 від 22.11.2017 року; Довідкою Тернівського відділу ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) «Про відсутність заборгованості зі сплати аліментів» № 53 від 14.03.2023 року, в якій зазначено, що згідно з матеріалами виконавчого провадження № 55212925, відкритого 22.11.2017 року, про виконання виконавчого листа № 2/215/1907/13 від 21.08.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що пред`явлено до примусового виконання 21.11.2017 року, станом на 14.03.2023 року відсутня заборгованість зі сплати аліментів, з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. (а.с. 28-29,30, 31).
Отже, оскільки позивач є багатодітним батьком та має на утриманні трьох дітей віком до 18 років, наявні підстави для його звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Посилання відповідача на те, що зі змісту поданого позивачем рапорту неможливо однозначно встановити, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають на його утриманні. До того ж, наявність аліментних зобов`язань відносно старшого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сам по собі також не підтверджує факту утримання дитини, є безпідставні та суперечать вимогам підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Водночас, суд зауважує, що утримання та виховання дітей є різними юридичними поняттями. Тобто утримання дітей пов`язане лише з фактом їх матеріального забезпечення, що може виконуватися різними способами. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні тощо.
З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для написання рапорту про звільнення з військової служби за пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.
Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
- підстави звільнення з військової служби;
- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Суд зазначає, що вказані вимоги до рапорту позивачем дотримано.
Згідно з абз. 13 п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 року документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Тобто, право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.
З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.
Суд акцентує увагу на тому, що в умовах дії воєнного стану немає заборон на розгляд рапорту про звільнення з військової служби.
Натомість, матеріали справи не містять жодних доказів про результати розгляду рапорту позивача від 11.04.2023 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ у зв`язку із перебуванням на його утримані трьох неповнолітніх дітей.
Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем вказаного обов`язку не виконано.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Даючи оцінку поведінці відповідача, яка призвела до звернення позивача з даним позовом, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено бездіяльність, яка не відповідає визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям поведінки відповідача у спірних правовідносинах.
Разом з цим, відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Судом враховано, що відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (надалі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що відповідачем будь-яких письмових рішень за наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби не приймалось, зокрема наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту, тобто без прийняття відповідного рішення порушує законні права позивача.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Суд зазначає, що наказ про звільнення з військової служби приймається за результатом розгляду відповідного рапорту про звільнення з військової служби, а відтак належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту позивача Бречки О.В. від 11.04.2023 року про звільнення з військової служби та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 11.04.2023 року про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року та прийняти за наслідками розгляду відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, підлягає задоволенню із викладом резолютивної частини рішення у вищезазначеній редакції.
Відповідно до 139 КАС України, з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають відшкодуванню сплачені позивачем судові витрати, у розмірі 1073,60 грн.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 32, 139, 243, 250, 257, 262, 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 11.04.2023 року про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 11.04.2023 року про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року та прийняти за наслідками розгляду відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судове рішення складено 09.08.2023 року.

Суддя А.О. Коренев