Справа № 120/3467/23
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 серпня 2023 р. Справа № 120/3467/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятого рішення про відмову у призначенні пенсії на підставі п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Так, позивачка наголошує, що, підтвердження наявності медичних показань для визнання "дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку", у разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, стосується саме категорії "дітей-інвалідів", - а не категорії "інвалідів з дитинства", до якої відноситься син позивачки. Окрім того вказує, що будь-яких вимог щодо підтвердження наявності медичних показань для визнання особи "інвалідом з дитинства" (а не "дитиною-інвалідом") до досягнення шестирічного віку чинним законодавством не визначено.

Головне управління Пенсійного фонду України у задоволенні позову просить відмовити, надавши відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що позивачем не доведено факту визнання сина позивачки дитиною з інвалідом, шляхом надання відповідних документів визначених законодавством України. Тому підстав щодо призначення дострокової пенсії за віком у позивача немає.

Ухвалою суду 16.05.2023 року витребувано у головного управління докази, що впливають на вирішення справи по суті.

Так, на виконання вимог ухвали головним управлінням надано копії заяви позивачки про призначення пенсії з усіма доданими до неї матеріалами, що зберігаються в електронній пенсійній справі.

Ознайомившись з вказаними доказами, суд дійшов до висновку про необхідність залучення співвідповідачів, а саме головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області та головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області.

З огляду на відсутність заперечень позивачки щодо залучення співвідповідачів, ухвалою суду від 10.07.2023 року у якості співвідповідачів залучено вищезазначені територіальні органи Пенсійного фонду.

Від головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області надійшов відзив, у якому, серед іншого зазначено, що позивачкою не було надано документу, що її син визнаний особою з інвалідністю з дитинства.

До суду від представника головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області надійшов відзив, у якому заперечує проти задоволення позовних вимог. Так, зазначає, що з огляду не надання позивачкою необхідних документів, відсутня можливість підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні обставини.

Позивачка є матір`ю ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю з дитинства. Відповідно до виписки з Акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії № 097436 від 11.03.2010 року він є інвалідом з дитинства (інвалідом по зору).

02.09.2022 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства відповідно до п. 3 ст. 115 Закону України.

Рішенням № 02 від 08.09.2022 року органом Пенсійного фонду відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідних документів, що підтверджують визнання дитини особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

Надалі, 31.01.2023 року позивачка звернулася до територіального управління Пенсійного фонду України із аналогічною заявою. На вказану заяву рішенням головного управління ПФУ в Харківській області від 07.02.2023 року отримано відмову, у зв`язку із відсутністю документа про виховання дитини з інвалідністю до шестирічного віку та виписки з акту огляду МСЕК.

16.02.2023 року позивачка знову звернулася до органів Пенсійного фонду України. Рішенням ГУПФУ в Черкаській області від 16.02.2023 року відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що у висновку про настання інвалідності не міститься дата народження дитини, підписи членів МСЕК, не зазначено серію та дату видачі довідки МСЕК.

Так, позивачка 28.02.2023 року повторно звернулася до органу Пенсійного фонду України, що за принципом екстериторіальності розглянуто головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

За розглядом вказаної заяви відповідач прийняв рішення № 02 від 08.03.2023 року, яким відмовив у призначенні пенсії, у зв`язку з тим, що висновок № 2 від 25.01.2023 року, виданий Броварською дитячою ЛКК про час настання інвалідності не може бути взятий до уваги, оскільки в ньому не зазначено дату народження дитини, відсутні підписи членів комісії та у підставі видачі не зазначено серію та дату видачі довідки МСЕК, чим порушено п. 2.18 Порядку № 22-1.

Не погодившись із вказаним рішенням позивачка звернулась до суду із даним позовом.

Право громадянина на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом закріплене у статті 46 Конституції України.

Статтею 17 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (далі - Закон № 1788-XII ).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Отже право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 досягла відповідного віку та має загальний страховий стаж - 23 роки 7 місяці 29 днів.

Суд наголошує, що за змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Тобто, суд зазначає, що установлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Поза увагою суду не може залишитися той факт, що у законодавстві України існує термінологічна невизначеність самих понять дитина з інвалідністю та особи інвалідністю з дитинства, а відповідно відсутнє і чітке розмежування цих понять.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю до теперішнього часу установлюється ст. 2 Закону України від 21.03.1991 № 875-XII "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", а також ст. 1 Закону України від 06.10.2005 року за № 2961-ІV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року по справі № 330/2181/16-а (2-а/330/36/2016).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.04.2019 року у справі № 330/2181/16-а зазначали, що визначення терміну інвалід з дитинства не міститься ані в Законі України № 875-ХІІ, ані в Законі України № 2109-III. При цьому за змістом абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Таким чином, призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання таких дітей у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" Правління Пенсійного фонду України постановою від 25.11.2005 року № 22-1 затвердило Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій (далі - Порядок № 22-1).

Пунктом 2.17 Порядку № 22-1 регламентовано, що при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю з дитинства.

Згідно витягу із акту огляду МСЕК до довідки Серії 2-18 АЗ № 097436 від 11.03.2010 року (а.с. 34) син позивачки є інвалідом з дитинства.

Так, суд встановив, що сину позивачки інвалідність з дитинства призначена за декілька днів до досягнення ним 18 років.

Відповідно до ч.12 ст. 7 Закону України № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року за № 917 "Деякі питання встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям" (далі - Положення № 917), визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Тобто суд наголошує, що такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України № 1058-IV.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 330/2181/16-а дійшла висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону України № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Таким чином, визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності такої дитини, а саме до шестирічного віку, або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що така дитина мала дійсні медичні показання для визнання її інвалідом з дитинства до шестирічного віку.

Суд встановив, що при зверненнях до органів Пенсійного фонду України від 07.02.2023 року, 16.02.2023 року, 28.02.2023 року позивачка надавала висновок № 2 від 25.01.2023 року, виданий Броварською дитячою ЛКК про час настання інвалідності.

Принагідно суд зазначає, що для ЛКК не визначено спеціалізованої форми документу щодо висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, на відмінну від інших довідок і висновків, що пов`язані з первинним фактом встановлення інвалідності.

Суд наголошує, що наявні затверджені форми довідок/висновків ЛКК щодо встановлення факту інвалідності не містять інформації про час та причини настання уже раніше призначеної інвалідності, тобто опосередковано не підтверджують факт догляду за дитиною до шести років.

Відтак, суд зазначає, що форма висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку не встановлена на законодавчому рівні, відповідно, як і відомості, що повинні в ній міститися.

Відповідно до постанови Положення № 917, основною формою роботи комісії є засідання. Пунктом 10 вказаного положення, зокрема регламентовано, що відомості щодо результатів проведення медико-соціальної експертизи і прийнятих рішень вносяться до медичного висновку на дитину з інвалідністю та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою закладу охорони здоров`я.

Разом з тим, п. 13 Положення № 917 голова та члени комісії, винні у прийнятті неправильного рішення і незаконній видачі документів про інвалідність, несуть відповідальність згідно із законом.

Відтак, суд зазначає, що законодавством України не передбачено обов`язку особи здійснювати контроль за веденням та видачу лікарськими комісії документів, а відтак позивач не може нести наслідків і у випадку неправильного їх оформлення. Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду щодо обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

У суду не виникає сумніву щодо факту наявності медичних показань для встановлення факту інвалідності до досягнення ним шестирічного віку. Так, у висновку про час настання інвалідності вказано, що ОСОБА_2 перебував на обліку з діагнозом вроджена катаракта з 17.12.1993 року. Враховуючи вищезазначені обставини та з урахуванням стану після оперативного лікування ЛКК визнано сина позивачки інвалідом першої групи з дитинства з 28.02.1994 року (з дворічного віку). Вказаний висновок підписано головою ЛКК та містить відповідні печатки.

До того ж суд зазначає, що у висновку ЛКК міститься посилання на документ МСЕК № 097436 від 11.03.2010 року як на підтвердний документ, тобто підставу видачі висновку.

Отже суд зазначає, що головне управління Пенсійного фонду неправомірно відмовляло позивачці у призначенні їй пенсії, не взявши до уваги вказану довідку Броварської ЛКК від 25.01.2023 року № 2.

Щодо дати призначення пенсії суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 4 п. 1.8 Порядку 22-1, у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія .

Разом з тим відповідно до приписів п. 4.3 Положення № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

Суд вважає, що з логічного тлумачення вказаних норм у сукупності слідує, що у випадку отримання відмови у зв`язку з відсутністю документів орган Пенсійного фонду зобов`язаний призначити пенсію за попереднім зверненням, якщо не минуло три місяці після прийняття такого рішення.

Суд зазначає, що вперше за призначення пенсії позивачка звернулася з 02.09.2022 року, на яке отримано відмову у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують визнання дитини особою з інвалідністю з дитинства до шестирічного віку.

Відповідно до вимог п. 4.2 Положення № 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб: видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру. Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі.

Так, суд встановив, що територіальним органом Пенсійного фонду під час прийняття заяви від 02.09.2022 року надано позивачці розписку-повідомлення у якій зазначено про відсутність обов`язкового документу для призначення пенсії - висновку про час настання інвалідності, а також кінцевий термін його подання. За відсутністю вказаних у розписці повідомлень позивачці було відмовлено у призначенні пенсії рішенням головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 02 від 08.09.2022 року.

Таким чином, суд зазначає, що позивачці було відомо про відсутність необхідних для призначення пенсії документів, що потрібно було подати у строк до 01.12.2023 року, однак жодних дій вчинено не було.

Крім того, суд встановив, що позивачкою до вказаного рішення не надавалося жодних документів, що підтверджують факт виховання дитини з інвалідністю до шестирічного віку, документів про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю. Так, позивачкою при зверненні від 02.09.2022 року було надано лише свідоцтво про народження дитини (а.с. 94).

Однак такі документи були надані при наступних зверненнях, зокрема висновок ЛКК № 2 від 25.01.2023 року, виданий Броварською дитячою ЛКК про час настання інвалідності.

Суд зазначає, що за заявами від 07.02.2023 року, 16.02.2023 року, 28.02.2023 року позивачка отримувала відмови з аналогічних підстав, а саме не взяття до уваги довідки ЛКК, що підтверджує факт виховання інваліда з дитинства. Відтак, суд наголошує, що рішення прийнятті територіальними органами від 07.02.2023 року, 16.02.2023 року, 23.02.2023 року, протиправними та підлягають скасуванню, з огляду на те, що прийняті за ознаками надмірного формалізму, спрямованими на постановлення заявника у найменш вигідне для нього становище.

Окрім того, суд враховує те, що наступні вищезазначені звернення позивачки до органів Пенсійного фонду відбулися у межах тримісячного строку, передбаченого абз. 4 п. 1.8 Порядку 22-1.

Таким, з метою ефективного та належного захисту прав позивачка та з огляду на те, що суб`єктом звернення за призначення пенсії дотримано усіх визначених законом умов, - суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень, що розглядав матеріали звернення для призначення пенсії відповідним територіальним органом Пенсійного фонду України, прийняти відповідне рішення про призначення пенсії.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати розподіляються відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ), головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, ), головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, ), - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії № 02 головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07.02.2023 року, № 02 головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 23.02.2023 року, № 02 головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 08.03.2023 року.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) з дати звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України - 31.01.2023 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 715 грн з бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 715 грн з бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 717 грн з бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович