Справа № 320/8551/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року № 320/8551/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області оформити та вилати ОСОБА_1 паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку з закінченням строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, повномасштабною війною на території України та можливою необхідністю евакуюватися за межі країни позивач звернулась до Четвертого відділу обслуговування громадян м. Київ ДП «Документ» із заявою про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до якої додала всі передбачені чинним законодавством документи, однак відповідач протиправно, на думку позивача, відмовив їй в оформленні паспорта громадянина України для виїзду за кордон на підставі п.п. 4 п. 82 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року № 152, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що під час опрацювання поданих позивачем документів для оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, співробітниками ДП «Документ» були здійснені необхідні заходи з метою підтвердження документування позивача паспортом громадянина України та підтвердження факту належності позивача до громадянства України у зв`язку з чим направлено запит до Сквирського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. Так, відповідач стверджує, що з отриманої відповіді співробітниками ДП «Документ» було встановлено, що Сквирський відділ не має можливості підтвердити громадянства України позивача з наявних даних обліків про осіб, що набули громадянства України з 2000 року. Таким чином, на думку відповідача, приймаючи спірне рішення про відмову позивачу в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон посадові особи Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством Укрїни.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Сквирським РВ ГУ МВС України в Київській області 01.02.2000.

20.07.2000 на ім`я ОСОБА_1 видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 з терміном дії з 20.07.2000 по 20.07.2010.

07.06.2022 позивач звернулась до Четвертого відділу обслуговування громадян м. Київ ДП «Документ» із заявою щодо оформлення та видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон, що підтверджується заявою-приєднанням №294591 до Публічного договору про надання послуг від 07.06.2022, актом виконаних робіт (надання послуг) №294591/1 та квитанціями №86491171, « 86491173, №86491162 від 07.06.2022, копії яких наявні в матеріалах справи.

З матеріалів позовної заяви судом встановлено, що для оформлення та видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон позивач надала: паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 від 01.02.2000; свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 22.07.1970; квитанцію про сплату адміністративного збору.

Рішенням від 21.06.2022 Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області відмовило позивачу в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області, листом від 21.06.2022 №8010.13.1/30356-22, повідомило позивача, що за результатом розгляду її заяви, керуючись вимогами підпункту 4 пункту 82 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2016 №1001), прийнято рішення про відмову в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Підставою відмови зазначено неможливість встановлення факту належності позивача до громадянства України.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови в оформленні паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 , позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетинанні державного кордону України, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон […].

Відповідно до п. 1 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року № 719-V, паспорт громадянина України для виїзду за кордон - це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року№5492-VI (далі Закон № 5492-VI), якій відповідно до змісту преамбули визначає правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи, - паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Отже, паспорт громадянина України для виїзду за кордон (закордонний паспорт) є одним із документів, які підтверджують громадянство України та дозволяють перетинати державний кордон громадянам України.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону № 5492-VI кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон […].

Частиною 5 ст. 22 Закону № 5492-VI передбачено, що оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон здійснюється в Україні розпорядником Реєстру (центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції) […], а за кордоном ЗДУ (Міністерством закордонних справ України, закордонними дипломатичними установи України).

Відповідно до ч. 11 ст. 22 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України для виїзду за кордон видається заявникові не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети на його отримання […]. Прийняття заяв-анкет для внесення інформації до Реєстру, видача паспорта громадянина України для виїзду за кордон здійснюються розпорядником Реєстру та ЗДУ, а також уповноваженими суб`єктами, передбаченими п. 4 ч. 1 ст. 2 цього Закону (центрами надання адміністративних послуг, державним підприємством, що належить до сфери управління розпорядника Реєстру).

Згідно з п.п. 1, 2 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 (далі Положення № 360) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п. 3 цього Положення одним з основних завдань ДМС є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції).

Згідно п. 4 Положення № 360 ДМС відповідно до покладених на неї завдань: здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство […] (п. 10); здійснює ідентифікацію осіб […] (п. 11); оформлює, видає, обмінює, пересилає, вилучає, повертає державі, знищує документи з безконтактним електронним носієм (п. 34).

Відповідно до п. 7 Положення № 360 ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Згідно ч. 2 ст. 22 Закону № 5492-VI отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання приписів ч. 2 ст. 22 Закону № 5492-VI Кабінетом Міністрів України 7 травня 2014 року прийнята постанова № 152, якою затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон (далі Порядок).

Згідно п. 2 цього Порядку кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон.

Відповідно до пп. 1 п. 8 Порядку № 152 паспорт для виїзду за кордон видається не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети для його отримання.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що оформлення […] паспорта для виїзду за кордон здійснюються територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства Поліграфічний комбінат Україна по виготовленню цінних паперів.

Згідно п. 19 Порядку документи для оформлення […] паспорта для виїзду за кордон в Україні подаються до центрів надання адміністративних послуг, державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, і його відокремлених підрозділів (уповноважені суб`єкти), територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС.

Відповідно до п. 35 Порядку заявник для оформлення паспорта для виїзду за кордон в Україні подає такі документи: 1) паспорт громадянина України […]; 2) свідоцтво про народження або документ, що підтверджує факт народження, виданий компетентними органами іноземної держави, - у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 14-річного віку […]; 3) документ, що посвідчує особу законного представника, […]; 4) документи, що підтверджують сплату адміністративного збору, або оригінал документа про звільнення від його сплати […]; 5) у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 12-річного віку, […].

Для внесення інформації до Реєстру формується заява-анкета, зразок якої затверджується МВС (п. 13).

Пункт 52 Порядку стосується випадків, у разі постійного проживання або тимчасового перебування особи за кордоном.

Судом встановлено, що 07.06.2022 позивач звернулась до Четвертого відділу обслуговування громадян м. Київ ДП «Документ» із заявою щодо оформлення та видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон, що підтверджується заявою-приєднанням №294591 до Публічного договору про надання послуг від 07.06.2022, актом виконаних робіт (надання послуг) №294591/1 та квитанціями №86491171, « 86491173, №86491162 від 07.06.2022, копії яких наявні в матеріалах справи.

З матеріалів позовної заяви судом встановлено, що для оформлення та видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон позивач надала: паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 від 01.02.2000; свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 22.07.1970; квитанцію про сплату адміністративного збору.

Отже, позивачем до уповноваженого суб`єкта (ДП «Документ») особисто подано вичерпний перелік документів, передбачений діючим законодавством, який надає право на оформлення та видачу паспорта для вийду за кордон (паспорт громадянина України, свідоцтво про народження, документи, що підтверджують сплату адміністративного збору).

Натомість, відповідачем відмовлено позивачу у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон на підставі підпункт 4 пункту 82 Порядку, а саме у зв`язку з неможливістю встановлення факту належності позивача до громадянства України.

В свою чергу, суд зазначає, що зі змісту листа від 21.06.2022 №8010.13.1/30356-22 не вбачається конкретного переліку документів та не конкретизовано iнформацiю, яких на думку відповідача, не вистачало для оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

При цьому, доказів на підтвердження того, що позивачем при зверненні до Четвертого відділу обслуговування громадян м. Київ ДП «Документ» надано не всі документи, передбачені Порядком, відповідачем не надано.

Отже, зазначена підстава відмови позивачу в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон є необґрунтованою.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язання Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області оформити та вилати ОСОБА_1 паспорт громадянина України для виїзду за кордон, суд зазначає таке.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 №7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Враховуючи викладене та оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 документована паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон, тобто громадянство України останньої підтверджене документами, передбаченими у статті 5 Закону №2235-III, при цьому доказів припинення її громадянства України відповідачем при розгляді справи суду не надано, суд приходить до висновку, що вимога позивача про зобов`язання здійснити оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, з урахуванням вимог статті 245 КАС України, підлягає задоволенню.

Крім того, у даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача вчинити такі дії є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, зазначеною нормою, законодавець визначає обов`язок суб`єкта владних повноважень аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що в даному випадку відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, не надав суду жодних доказів та пояснень на спростування тверджень позивача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 (зі змінами та доповненнями) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою встановлюється ставка судового збору 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (ч.3 ст.6 ЗУ №3674-VI).

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Така правова позиція викладена, зокрема в Довідці про аналіз практики застосування адміністративними судами окремих положень Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI Про судовий збір у редакції Закону України від 22.05.2015 № 484-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору, затвердженій Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05.02.2016 №2.

При цьому, суд вбачає за доцільне зауважити про те, що такі вимоги мають бути пов`язані одна з одною.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (ч.3 ст.6 ЗУ №3674-VI).

Положеннями статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 № 2710-IX установлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2023 року - 2684 гривні.

Отже, позовна заява містить вимогу немайнового характеру, сума судового збору за звернення з якою становить 1073,60 грн. (0,4 х 2684,00 грн.).

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1074,00 грн., що підтверджується квитанцією №38324133 від 26.01.2023. Таким чином , переплата позивачем судового збору складає 0,40 коп.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», питання про повернення з Державного бюджету України судового збору, сплаченого в більшому розмірі, ніж встановлено законом, вирішується за клопотанням особи, що його сплатила.

Враховуючи задоволення позову, на користь позивача слід присудити понесені ним судові витрати в розмірі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області (, адреса: 02152, м.Київ, вул. Березняківська, 4-а) оформити та видати ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (, адреса: 02152, м.Київ, вул. Березняківська, 4-а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.