Справа № 520/5362/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 р. Справа № 520/5362/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 11.04.23 у справі №520/5362/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила суд першої інстанції:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №47 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати з 27.01.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати заборгованості з виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника з 27.01.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у межах суми стягнення на один місяць;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подати звіт про виконання рішення протягом 20 днів з дня набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про відмову їй у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а відтак наявні правові підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати їй з 27.01.2023 пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до зазначеного Закону.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року у даній справі та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові. Зазначає, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, було порушено норми процесуального права, та було неправильно застосовано норми матеріального права. Посилається на те, що дана адміністративна справа №520/5362/23 та адміністративна справа №565/235/15-а не є подібними, а висновки, які викладені в постанові ВСУ від 29.03.2017 у справі №565/235/15-а, не приводять до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову та призначення пенсії позивачу у справі №520/5362/23. Вказує, що за приписами статей 26, 38 Закону №1058-ІV підставою для віднесення члена сім`ї до категорії непрацездатної особи є факт досягнення такою особою пенсійного віку, а не наявність у неї страхового стажу. Таке поняття як "страховий стаж" є обов`язковою умовою стосовно годувальника, який помер, про що прямо зазначено законодавцем у ст.36 названого Закону. Таким чином, законодавець чітко розрізняє ці поняття і встановлює відповідні умови для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Зазначає, що предметом спірних правовідносин є право позивача на отримання пенсії по втраті годувальника відповідно ст.36 Закону України №1058-ІV. Отже, необхідною умовою для визнання позивача непрацездатним членом сім`ї є досягнення пенсійного віку, а не набуття особою права на призначення пенсії за віком. Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності у позивача відповідного страхового стажу ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права. Вважає, що позивач має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, а в рішенні суду першої інстанції від 11.04.2023 було неправильно застосовано норми матеріального права. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.08.2019 року у справі №741/1603/16. Зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі №812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактують його на користь особи. Також посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 13.02.2019 у зразковій справі №822/524/18, від 17.12.2018 у справі №509/4156/15-а. Вважає, що порушення відповідачем права на соціальний захист позивача автоматично тягне й порушення статті 1 Першого протоколу КЗПЛ, що є неприпустимим у соціальній, правовій державі. Посилається на практику Європейського суду з прав людини.

Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, невідповідність їх реальним обставинам справи, прохало апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року у справі №520/5362/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області не скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.304 КАС України.

На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 та була на його утриманні, оскільки чоловік ОСОБА_2 отримував пенсію за віком, а позивачка з серпня 2019 року не працювала, тому не мала ніяких доходів.

ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 надане 27.04.2022.

Після смерті чоловіка позивачка 27.01.2023 звернулася до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 27.01.2023 №47 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, з посиланням на відсутність у позивача необхідного страхового стажу, передбаченого Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а саме 29 років.

Вважаючи рішення відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, відмовляючи позивачці у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, діяв правомірно.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову, з огляду на наступне.

Згідно п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, спеціальним законом, яким визначаються принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Закон України від 09.07.2003 року №1058-IV (далі по тексту - Закон №1058-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Приписами статті 36 Закону №1058-IV визначені умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно ч.1 наведеної статті Закону №1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 36 Закону №1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Частиною 3 статті 36 Закону №1058-IV визначено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону №1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника.

Частиною 1 статті 38 Закону №1058-IV визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім`ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

Як встановлено з матеріалів даної справи, підставою для прийняття оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 27.01.2023 №47 було те, що для призначення пенсії по втраті годувальника необхідний стаж 29 років, її страховий стаж становить 26 років 4 місяці 0 днів, а відтак підстави для признання пенсії по втраті годувальника відсутні (а.с.10).

З наявної в матеріалах справи завіреної копії трудової книжки позивача НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 працювала до 27.06.2019року (а.с.24).

Згідно довідки Виконавчого комітету Височанської селищної ради від 18.01.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 на день смерті чоловіка ОСОБА_2 мешкала разом ним та вели сумісне господарство (а.с.26).

Колегія суддів зазначає, що приписами статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, в якій диференційовано пенсійний вік залежно від наявного страхового стажу.

Тобто, пенсійний вік особи, необхідний для призначення пенсії за віком, залежить від страхового стажу, чим менше страховий стаж, тим більший пенсійний вік.

Приписами частини 1,2 статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

Отже, з огляду на приписи статті 26 Закону №1058-IV в залежності від страхового стажу у 2022 році могли вийти на пенсію: з 1 січня до 31 грудня 2022 року особи у 60 років, якщо страховий стаж становить не менше 29 років.

Колегія суддів, аналізуючи наведені вище норми, зазначає, що наявність страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, після досягнення особою віку 60 років, є умовою визнання особи непрацездатною, що і є обов`язковою передумовою для призначення пенсії по втраті годувальника. Тобто, в даному випадку не досягнення 60 років, а саме непрацездатність особи є підставою для призначення і отримання будь - якого виду пенсії, передбаченого Законом №1058-IV.

В даному випадку позивач на час звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника від 27.01.2023 року не мала необхідно встановленого законодавством страхового стажу, а саме 29 років, який би надавав право на призначення пенсії через її непрацездатність, оскільки страховий стаж позивача становив 26 років 4 місяця.

В контексті наведеного вище, колегія суддів зазначає, що за відсутності необхідного страхового стажу в дію вступають приписи частин 2, 3, 4 статті 26 Закону №1058-IV, відповідно до змісту яких збільшується пенсійний вік для осіб (в тому числі для жінок). Зокрема, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV, право на призначення пенсії за віком виникає після досягнення віку 63 роки (за умови наявності страхового стажу) (частина 2); у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою статті 26 Закону №1058-IV, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років (за умови наявності страхового стажу).

Отже, аналізуючи вказане вище, норма статті 26 Закону №1058-IV не містить єдиного цифрового визначення пенсійного віку особи, оскільки такий залежить від наявного у особи страхового стажу.

Як вбачається з паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Ленінським РВ ХМУ УМВС України у Харківській області від 14.08.1997р. позивач, ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому станом на дату звернення до відповідача із заявою від 27.01.2023 року про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника їй виповнилося 60 років.

Однак, як вже зазначалося вище, страховий стаж позивача складав на момент звернення до пенсійного органу із заявою складав 26 років 4 місяців 0 днів, що є меншим ніж мінімально необхідний страховий стаж, передбачений частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV, а саме 29 років.

Відповідно, станом на день звернення із заявою про призначення пенсії, ОСОБА_1 не мала права на пенсію по втраті годувальника.

Отже, колегія суддів приходить до висновку щодо правомірності та обґрунтованості оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №47 від 27.01.2023 року, а відтак відсутні правові підстави для визнання його протиправним та скасування.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що за приписами статей 26, 38 Закону №1058-ІV підставою для віднесення члена сім`ї до категорії непрацездатної особи є факт досягнення такою особою пенсійного віку, а не наявність у неї страхового стажу, а тому доводи відповідача щодо відсутності у позивача відповідного страхового стажу ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, то колегія суддів відхиляє такі доводи скарги, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства (норм Закону №1058-IV) та суперечать висновкам суду щодо відсутності правових підстав для призначення позивачу пенсії по втраті годувальника.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.08.2019 року у справі №741/1603/16, то колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини у даній справі є відмінними від правовідносин, які склалися у вказаній справі, що переглядалася судом касаційної інстанції. Відтак, відсутні підстави для врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у зазначеній постанові Верховного Суду.

Також, щодо посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі №812/292/18, яка зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи, а також посилання на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 13.02.2019 у зразковій справі №822/524/18, від 17.12.2018 у справі №509/4156/15-а, то колегія суддів зазначає, що враховуючи вже наведені вище висновки суду апеляційної інстанції, правові висновки, вказані у цих рішеннях (постановах) Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), не впливають на вирішення даної справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права, за умови дотримання певних умов, передбачених Законом №1058-IV, на призначення йому пенсії по втраті годувальника.

З урахуванням наведених вище висновків, доводи апеляційної скарги про те, що позивач має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, а в рішенні суду першої інстанції від 11.04.2023 було неправильно застосовано норми матеріального права, є необґрунтованими.

Щодо посилання в апеляційній скарзі про те, що порушення відповідачем права на соціальний захист позивача автоматично тягне й порушення статті 1 Першого протоколу КЗПЛ, що є неприпустимим у соціальній, правовій державі, то в даному випадку такі посилання не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи.

Крім того, щодо посилання в апеляційній скарзі на практику Європейського суду з прав людини, викладену у певних рішеннях цього суду, то колегія суддів зазначає, що дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції їм не суперечать.

Враховуючи наведені вище висновки щодо правомірності та обґрунтованості рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №47 від 27.01.2023 року, похідні вимоги позивача зобов`язального характеру щодо призначення та виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника; допущення рішення суду до негайного виконання в частині виплати заборгованості з виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника; зобов`язання подати звіт про виконання рішення також не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем (Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області) доведено (доказано) правомірність його рішення, яке є предметом оскарження у даній справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 у справі №520/5362/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський