Справа № 280/5446/22
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 серпня 2023 року м.Дніпросправа № 280/5446/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року у справі № 280/5446/22 (суддя Татаринов Д.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив військову частину НОМЕР_1 (далі - відповідач) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 липня 2019 року по 29 серпня 2022 року в сумі 288 741,75 грн..

Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що позвач проходив службу в лавах Збройних Сил України та 28 липня 2019 року звільнений в запас відповідно до пп. «а» ч. 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Зауважував, що в порушення приписів статті 116 Кодексу законів про працю України відповідачем при звільненні позивача зі служби не було виплачено грошове забезпечення за серпень 2018 року, відповідно не було проведено повний розрахунок при звільненні, у зв`язку із чим, він змушений був звернутись до суду із позовом. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 280/5726/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі служби, а також зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за серпень 2018 року в розмірі 4 004,20 грн.. Вказував, що судове рішення в адміністративній справі № 280/5726/20 було виконано відповідачем лише у серпні 2022 року. З огляду на вказане, вважає, що з урахуванням положень статті 117 КЗпП України, має право на одержання середнього заробітку за час затримки розрахунку на момент звільнення по день фактичного розрахунку.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено частково; судом стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 липня 2019 року по 29 серпня 2022 року (включно) у розмірі 4 002,20 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.

Позивач оскаржив рішення суду в частині щодо відмови у задоволенні його позовних вимог. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неналежну оцінку судом доказів, що надавалися позивачем, просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з розміром належних до виплати позивачу сум. Вказує, що судом першої інстанції не враховано понесені позивачем витрати по сплаті почеркознавчої експертизи в розмірі 9 265 грн. у справі № 280/5726/20.

В свою чергу відповідач також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача. Вважає висновки суду, покладені в основу обґрунтування підстав для часткового задоволення вимог, помилковими.

В скарзі відповідач вказує, що за наявності спору, що стосується розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним.

Відповідач направив письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, просить скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану.

Позивач своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 28 липня 2016 року по 29 липня 2019 року перебував на військовій службі у Збройних Силах України.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідчення серія НОМЕР_2 , виданим 04 травня 2017 року.

При виключенні із списків особового складу із позивачем не було проведено повний розрахунок при звільненні, у зв`язку із чим позивач звернувся із позовом до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 280/5726/20, яке набрало законної сили 04 листопада 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Судом визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі служби та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за серпень 2018 року в розмірі 4 004,20 грн..

На виконання вказаного рішення відповідачем 29 серпня 2022 року здійснено виплату позивачу грошового забезпечення у розмірі 4 004,20 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № К2JIRDB2PPPC57D3 від 30 серпня 2022 року.

Враховуючи дату виключення позивача зі списку особового складу військової частини НОМЕР_1 (28 липня 2019 року) та фактичну дату проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду в адміністративній справі № 280/5726/20 (29 серпня 2022 року), позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про наявність вини відповідача у затримці розрахунку позивача при звільненні, а отже, відповідальність за таку затримку повинен нести саме відповідач у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме за період з 28.07.2019 по 29.08.2022 у сумі 4 002,2 грн..

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог позивача, суд вказав на не співмірність із виплаченим позивачу грошового забезпечення за серпень 2018 року у загальному розмірі 4004,00 грн. та розрахованої, відповідно до КМУ № 100 від 08.02.1995, суми в розмірі 407 998,02 грн..

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторін, з огляду на наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частинами 1-3 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Статтею 1 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що даним кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України в справі № 4-рп/2012 визначено, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме відповідач не нарахував та не виплатив позивачу грошове забезпечення за серпень 2018 року, що було предметом розгляду у справі № 280/5726/20.

На виконання рішення суду від 09 червня 2021 року у справі № 280/5726/20 відповідачем 29 серпня 2022 року здійснено виплату позивачу грошового забезпечення за серпень 2018 року у розмірі 4 004,20 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № К2JIRDB2PPPC57D3 від 30 серпня 2022 року.

Посилання відповідача на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України колегія суддів оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні.

Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року по справі № 240/12167/20 зазначив про те, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі № 140/2006/19, від 04 вересня 2020 року в справі № 120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі № 340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі № 580/1790/20.

Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила про те, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, грошове забезпечення на яке мав право позивач, повинно було бути виплачено у день звільнення позивача із військової служби. Факт її не виплати в установлений строк підтверджений рішеннями суду, які набрали законної сили та є підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.

Також суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, та вважає за належне зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України).

У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116,117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

В даному випадку, військовою частиною НОМЕР_1 вчинено триваюче правопорушення, щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку з позивачем в частині невиплати грошового забезпечення за серпень 2018 року, а тому у позивача наявне право на застосування положень статті 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

У відповідності до статті 117 КЗпП України, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки при звільненні з 28 липня 2019 року (дата виключення позивача зі списків військової частини) по 29 серпня 2022 року (день фактичного розрахунку).

Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а зазначив про те, що статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 8 вказаного порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявної в матеріалах справи довідки про нараховані суми грошового забезпечення позивачу від 14 жовтня 2022 року № 5544 слідує, що останніми 2 місяцями, що передували його звільненню є:

- травень 2019 рік, за 31 день, грошове забезпечення складає 11 022,00 грн.;

- червень 2019 рік, за 30 днів, грошове забезпечення складає 11 022,00 грн..

З огляду на наведене середньоденна (годинна) заробітна плата, з якої слід обраховувати суму середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 361,38 грн. = (11022,00 грн. + 11022,00 грн.) : 61 день (травень 2019 рік + червень 2019).

Період за який позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки при звільненні з 28 липня 2019 року по 29 серпня 2022 рік складає 1129 днів, а тому середній заробіток за цей період становить 407 998,02 грн. (361,38 грн. х 1129 днів).

При цьому, в порівнянні із виплаченим позивачу грошовим забезпеченням за серпень 2018 року у загальному розмірі 4 004,20 грн. розраховану вище суму 407 998,02 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму виплат, проведених позивачу.

Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вказаний підхід застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а також Верховним Судом у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3151/19 та від 17 листопада 2021 року у справі № 816/1640/17.

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача складає 4 004,20 грн..

Щодо посилання позивача на не врахування судом першої інстанції понесення позивачем витрат по оплаті почеркознавчої експертизи в розмірі 9 265 грн. у справі № 280/5726/20, колегія суддів ставиться до них критично, оскільки зазначена експертиза проводилась в рамках іншої справи.

Крім того, як вбачається з п`ятого абзацу резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 280/5726/20, судом стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь позивача витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, у сумі 9 265 грн..

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо можливості часткового задоволення позовних вимог.

Доводи, наведені у апеляційних скаргах як позивача, так і відповідача, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції у даній справі слід залишити без змін, а апеляційні скарги сторін - без задоволення.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року у справі № 280/5446/22 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак