Справа № 320/13513/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2023 року Справа № 320/13513/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 70626713 від 29.12.2022;

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору №52116562 від 28.12.2022;

- визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 70626713 від 29.12.2022.

В обґрунтування позову позивач зазначив про неправильне застосування державним виконавцем норми ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», вказує, що відповідач визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, застосувавши Закон №1404 в редакції статті 27 згідно Закону №2475, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, тим самим погіршивши становище позивача. ОСОБА_1 вважає, що оскільки виконавчою службою не було вжито заходів з примусового виконання виконавчого листа, не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з нього виконавчого збору та розміру мінімальних витрат, та як наслідок відсутність підстав для відкриття виконавчого провадження № 70626713, наполягає, що застосуванню підлягає ст. 58 Конституції України.

02.05.2023, ухвалою суду дана позовна заява була відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 169 КАС України залишена без руху у зв`язку із невідповідністю останньої ч. 3 ст. 161 КАС України та визначено позивачу порядок та строк усунення недоліків позовної заяви.

19.05.2023 позивачем недоліки позовної заяви повністю усунуто.

26.05.2023, ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України, призначено розгляд справи у письмовому провадженні на 05 червня 2023 року о 14:15 год., запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву.

Також вказано ухвалою в порядку ст.ст. 77, 80 КАС України витребувати докази по справі від відповідача: завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження №70626713, № 52116562 із зазначенням строку подання доказів - до 02.06.2023.

Ухвала суду надіслана сторонам належним чином, засобами електронного зв`язку, позивачем отримана - 26.05.2023, відповідачем 26.05.2023.

05.06.2023, у зв`язку із не надходженням до суду відзиву від відповідача витребувані ухвалою суду від 26.05.2023 докази по справі, а саме матеріали виконавчого провадження №70626713, № 52116562, ухвалою суду повторно витребувано від відповідача належним чином завірені матеріали виконавчого провадження №№70626713, № 52116562 та призначено розгляд справи у письмовому провадженні на 22 червня 2023 року о 13:00 год.

Ухвала суду надіслана сторонам засобами електронного зв`язку, зокрема, отримана відповідачем 06.06.2023.

22.06.2023 розгляд справи знято з розгляду у зв`язку із відпусткою судді. Наступна дата розгляду справи у письмовому провадженні визначена 12.07.2023 об 14:00, про що сторони по справі повідомлені належним чином.

12.07.2023, ухвалою суду визначено продовження розгляду справи у письмовому провадженні без повідомлення та виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач до суду не надіслав відзиву на позовну заяву та вимоги ухвали суду від 26.05.2023 та 05.06.2023 не виконав.

Згідно ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином, адміністративна справа вирішується судом у порядку письмового провадження за наявними у ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм наступну правову оцінку.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12.10.2011 по справі №2-1623/2011 позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованість по кредитному договору - 288251 (двісті вісімдесят тисяч двісті п`ятдесят один) долар США 81 цент, що згідно із офіційного курсу валют НБУ становить 2 297 366 (два мільйони двісті дев`яносто сім тисяч триста шістдесят шість грн.) 00 копійок, витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи - 120 (сто двадцять) гривень 00 коп., а всього - 2 299 186 (два мільйони двісті дев`яносто дев`ять тисяч сто вісімдесят шість) гривень 90 копійок.

На підставі вказаного рішення Шевченківським районним судом м. Києва 26.12.2013 року було видано виконавчий лист №2-1623/11 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в загальному розмірі 2 299 186, 90 грн.

Публічним акціонерним товариством «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» для примусового виконання до Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, який в подальшому було перейменовано на Вишгородський відділ державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), було подано зазначений виконавчий лист.

Вишгородським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, відповідно до ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження», відкрито виконавче №52116562 від 05.09.2016 з примусового виконання виконавчого листа №2-1623/11 від 16.12.20213 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 2 299 186, 90 грн.

16.09.2016 Вишгородським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, відповідно до ст.ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову №52116562 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 229 918, 69 грн.

13.01.2020 головним державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ємельяновою Іриною Олександрівною, відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про передачу виконавчого провадження №52116562 та постанову про прийняття виконавчого провадження №52116562 від 13.01.2020.

04.11.2022 державним виконавцем Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ємельяновою Іриною Олександрівною, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження №52116562, за змістом якої на підставі постанови Київського апеляційного суду від 28.09.2022 у справі №№2-1623/11 (провадження №22-ц/824/7799/2022) замінено сторону стягувача ПАТ «КБ «НАДРА» на правонаступника ОСОБА_3 щодо боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №52116562 від 05.09.2016, що знаходиться на примусовому виконанні Вишгородського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ).

28.12.2022 головним державним виконавцем Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ємельяновою Іриною Олександрівною, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Із зазначеної постанови вбачається, що стягувачем ОСОБА_3 до відділу державної виконавчої служби за вхідним №7880/02-28/5 подано заяву про повернення виконавчого документа стягувачу без подальшого виконання.

Також зазначено, що при виконанні даного виконавчого провадження проводились такі виконавчі дії:

1. Постанова про відкриття виконавчого провадження від: 05.09.2016.

2. Постанова про стягнення виконавчого збору.

3. Постанова про арешт коштів боржника від: 27.04.2018.

4. Тип документа: Постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника від: 18.05.2018.

5. Тип документа: Постанова про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від: 13.06.2018.

6. Постанова про арешт коштів боржника від: 05.11.2019.

7. Постанова про передачу виконавчого документа/провадження від: 13.01.2020.

8. Постанова про прийняття до виконання ВП.

9. Постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних від: 15.05.2020.

10. Постанова про арешт коштів боржника від: 15.05.2020.

11. Постанова про арешт майна боржника від: 15.05.2020.

12. Постанова про арешт коштів боржника від: 19.03.2021.

13 Постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних від: 29.07.2022.

14. Постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

15. Постанова про арешт коштів боржника.

Також для перевірки майнового стану та виявлення доходів боржника формувались запити до :ДПС, ПФУ, МВС та Банківських установ.

Виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не стягувались та виводяться в окреме виконавче провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

28.12.2022, головним державним виконавцем Вишгородського відділу держаної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ємельяновою Іриною Олександрівною, відповідно до ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», за ВП № 52116562 винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 (боржник) в розмірі 229 918, 69 грн.

Стягувачем відповідно вказано Вишгородський відділ держаної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ().

29.12.2022 на підставі постанови про стягнення виконавчого бору №52116562 від 28.12.2022 головним державним виконавцем Вишгородського відділу держаної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ємельяновою Іриною Олександрівною, відповідно до ст.ст. 3, 4, 24, 25, 2, 27 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 70626713 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 229 918, 69 грн.

29.12.2022, на підставі постанови №52116562 від 28.12.2022 головним державним виконавцем Вишгородського відділу держаної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ємельяновою Іриною Олександрівною, відповідно до ст.ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції №512/5, за ВП №70626713 винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 206,00 грн.

Одержувач визначено: Вишгородський відділ держаної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ().

Позивач отримав спірні постанови за вказаною справою 18.01.2023 та суд зазначає, що перевірити обставини належного надіслання постанов державним виконавцем боржнику, позивачу за вказаною справу, що були прийняті за виконавчими провадженням №52116562 та №70626713 не вбачається можливим, через не надіслання на вимогу суду відповідачем матеріалів виконавчого провадження.

Та, суд враховує у даній справі підстави звернення позивача до суду з даним позовом, відповідно вирішує справи за наявними в матеріалах справи документами та з відомостей, що містяться в загальнодоступній системі АСВП.

Отримавши спірні постанови позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивач вважає, що оскільки державним виконавцем не було вчинено жодних виконавчих дій для примусового стягнення коштів за виконавчим листом, спірна постанова про відкриття виконавчого провадження за виділеними в окреме провадження стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат виконавця є протиправною, державним виконавцем невірно визначено розмір виконавчого збору, підлягала застосування норма статті без врахуванням змін внесених до законодавства Законом № 2475, тому відсутні підстави для визначення виконавчого збору у розмірі 10 % від суми, що підлягає стягненню. Вважає позивач також неправомірним стягнення мінімальних витрат за виконавчим провадження. Такі дії погіршують матеріальне становище позивача, підлягає застосуванню ст. 58 Конституції України.

Відповідно, предметом спору є постанови державного виконавця від 29.12.2022 про відкриття виконавчого провадження №70626713, від 28.12.2022 про стягнення виконавчого збору за ВП №52116562 згідно виконавчого листа №2-1623/11, від 29.12.2022 про стягнення мінімальних витрат за виконавчим провадженням №70626713, у зв`язку з чим судом підлягає встановленню протиправність чи законність спірних постанов у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України та дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначеного ч. 3 вказаної статті цього кодексу.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обов`язковості судового рішення (статті 129, 129-1 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України) і вказала, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою та четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

За викладеними в позові підставами для звернення до суду із даним позовом, спірним у справі є незгода позивача із застосуванням норми ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII в редакції за внесеними змінами до даної статті Законом № 2475-VIII від 03.07.2018, який набув чинності 28.08.2018.

Суд враховує, що в даній справі було відкрито виконавче провадження №52116562 постановою державного виконавця від 05.09.2016 згідно отриманого виконавчого листа №2-1623/11 від 26.12.2013, та за матеріалами наданими позивачем, постановою державного виконавця 28.12.2022 виконавчий документ повернуто стягувачу за п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме за наслідками отриманої заяви стягувача, встановленого та зазначеного судом вище, про повернення виконавчого документа стягувачу без подальшого виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі Закон №606-XIV), який був чинний на час відкриття державним виконавцем виконавчого провадження, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Вказана стаття Закону №606-XIV кореспондується із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Суд враховує, що за ч. 1 та ч. 2 ст. 17 Закону №606-XIV, що кореспондується із п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Закону №606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" ( 202/98-ВР ) (далі - державні виконавці).

Дана норма кореспондується із ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII, яка передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно ст. 5 Закону №606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону №606-XIV сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом, що кореспондується із нормою ч. 1 та ч. 2 ст. 15 чинного Закону № 1404-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону №606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження, зокрема, на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно із частиною другою статті 25 Закону №606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Як установлено судом, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 28.12.2022 винесена державним виконавцем у виконавчому провадженні №52116562, яке було відкрито постановою від 05.09.2016.

Водночас, діючий на той час Закон № 606-XIV не регламентував обов`язку винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження та суд зазначає, що відсутність обставин одночасного винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення виконавчого збору не свідчить про протиправність такої постанови.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно, виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Системний аналіз вищевикладених норм Закону №606-XIV та обставин справи свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження за постановою від 05.09.2016 № 52116562 розмір виконавчого збору визначався виходячи з 10 % суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

З 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон №1404-VІІІ, та втратив чинність Закон №606-XIV (крім статті четвертої, яка втратила чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 Закону № 1403-VIII).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Між тим, Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині другій статті 27 Закону №1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, редакція частини другої статті 27 Закону України №1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, діяла до 28 серпня 2018 року.

Поряд з цим, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Суд зазначає, що виконавче провадження №52116562 було відкрите під час дії Закону № 606-XIV та продовжено під час дії Закону №1404-VIII. Водночас, винесення оскаржуваних постанов про відкриття виділеного в окреме виконавче провадження №70626713 про стягнення виконавчого зору за постановою №52116562 від 28.12.2022, та від 29.12.2022 за ВП №70626713 про стягнення мінімальних витрат, здійснювалось на підставі Закону № 1404-VIII.

Відповідно до пунктів 6, 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII: рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження (пункт 6); виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункт 7).

Зазначеною нормою Закону №1404-VІІІ вказано на порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження». З урахуванням пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1404-VІІІ кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження має вчинятися (прийматися) на підставі того нормативно-правового акта під час дії якого вона була розпочата.

Тобто, за змістом наведених норм, положення Закону №606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, тому такі дії підлягають завершенню в порядку такого ж Закону. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону №606-XIV, які діяли на час винесення постанов про відкриття виконавчого провадження №52116562 та норми Закону №1404-VІІІ, який діяв на час прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 28.12.2022 із урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Зокрема, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (частина п`ята статті 27 Закону №1404-VIII).

Згідно з частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, частинами п`ятою - дев`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік випадків, у яких виконавчий збір не стягується, та серед них відсутня жодна з підстав, яку позивач має право застосувати.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 5 ст. ст. 37 Закону №1404-VIII у відповідній редакції статті чинній на час винесення постанови від 28.12.2022 про повернення виконавчого документа згаданого вище).

Таким чином, частинами п`ятою - дев`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік випадків, у яких виконавчий збір не стягується, та серед них відсутня жодна з підстав, яку позивач має право застосувати.

Та, враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, суд вказує, що вчинення чи відсутність вчинення дій державним виконавцем у виконавчому провадженні не є підставою для не стягнення виконавчого збору.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Суд не може погодитися з доводами позивача про те, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору, є фактичне виконання судового рішення та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень, а саме стягнення самої заборгованості в грошовому еквіваленті.

Суд вважає їх помилковими, оскільки виходячи з положень вказаного Закону №2475-VIII законодавець не пов`язує дії державного виконавця, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 10 Закону № 1404-VIII, з підставою для стягнення виконавчого збору. Такою підставою, з огляду на зміст частин першої, четвертої, дев`ятої статті 27, частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII є лише факти: відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення; не виконання рішення суду в повному обсязі до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження; несплата боржником виконавчого збору на час закінчення виконавчого провадження.

Такі висновки суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постановах від 14 травня 2020 року у справі № 336/4615/17 та від 18 серпня 2020 року у справі №205/6571/17 (2-а/205/224/17).

У даній справі станом на час виникнення спірних відносин з приводу прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 28.12.2022 за статтею 27 Закону №1404-VIII (у редакції Закону України від 03 липня 2018 року №2475-VIII) передбачалось стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, незалежно від обставини сплати боржником боргу самостійно.

За вказаними відомостями АСВП та матеріалів наданих позивачем, виконавче провадження №52116562 завершено, відповідно винесено постанову від 28.12.2022 про стягнення виконавчого збору, виділено в окреме провадження, відкрито виконавче провадження №70626713 постановою від 29.12.2022, від 29.12.2022 винесено постанову про розмір мінімальних витрат за виконавчим провадженням.

Суд враховує у справі позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладену у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №640/21075/19, відповідно до якої, у разі відкриття виконавчого провадження під час дії статті 28 Закону №606 (якою було передбачено стягнення виконавчого збору, виходячи з суми, що підлягає стягненню), та повернення виконавчого документа стягувачу під час дії статті 27 Закону №1404-VІІІ після змін (якою також передбачено стягнення виконавчого збору, виходячи з суми, що підлягає стягненню), постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, є законною.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №300/3260/20, у якій надано оцінку правовідносинам за подібних обставин: провадження у справі відкрито 03 жовтня 2016 року за нормами Закону №606-XIV, а спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 03 червня 2020 року за нормами Закону №1404-VIII - після повернення виконавчого листа стягувачу, при цьому стягнення заборгованості не відбулося, навіть частково. У справі №300/3260/20 Верховний Суд вказав на правильність стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі № 400/5321/20.

Суд також зазначає, що норма ст. 27 Закону №1404-VIII в редакції внесених до неї змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, не визнана неконституційною, не скасована, відповідно підлягає застосуванню сторонами виконавчого провадження, та зокрема, державним виконавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону № 1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Згідно наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 затверджено Інструкції з організації примусового виконання рішень, та п. 2 розділу VI визначено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Державним виконавцем за даною справою, 29.12.2022 було відповідно винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, до яких увійшли: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (49 грн.), плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження (69 грн.), винесення постанови про стягнення виконавчих витрат (26грн.), винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) (36 грн.), винесення постанови про стягнення виконавчого збору (26 грн.).

Суд зауважує, що стягнення виконавчого збору, мінімальних витрат за виконавчим провадженням є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при здійсненні виконавчих дій.

Таким чином, ураховуючи правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №640/21075/19, від 11 серпня 2021 року у справі №300/3260/20 та від 09 грудня 2021 року у справі № 400/5321/20, суд уважає, що оскільки і чинна на момент відкриття виконавчих проваджень та визначення розміру виконавчого збору стаття 28 Закону № 606-XIV, і чинна станом на час винесення відповідачем спірних постанов частина друга стаття 27 Закону № 1404-VIII передбачали, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, то на момент винесення спірної постанови державний виконавець діяв відповідно до норм законодавства, державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень, відкрив виконавче провадження та виніс постанову про розмір мінімальних витрат на підставі та у спосіб, визначений діючим Законом № 1404-VIII, відтак, підстав для скасування його рішень немає.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого позову в цілому, оскільки дії державного виконавця щодо винесення оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору ґрунтуються на приписах Закону №1404-VIII, тоді як твердження позивача про їх протиправність не знайшли свого підтвердження у ході вирішення справи судом.

Приймаючи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, з урахуванням останньої правової позиції Верховного Суду у даній категорії справ, суд дійшов до висновку про відсутність фактичних та правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 2, 72-77, 229, 243-246, 268, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (підписання).

Суддя Войтович І.І.