Справа № 460/8646/23
Суддя: Н.С. Гудима
Дата ухвалення: 2023-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2023 року м. Рівне №460/8646/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гудими Н.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі, -позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі, - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач-1), Військової частини НОМЕР_2 (далі, - ВЧ НОМЕР_2 , відповідач-2), якою просив:

-визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 у ненаданні згоди на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

-зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби з відрахуванням з особового складу військової частини НОМЕР_2 на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 26.02.2022 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , де перебуває на військовій службі дотепер. Повідомив, що 11.03.2023 звернувся до командування ВЧ НОМЕР_2 з рапортом, в якому просив подати клопотання до командування ВЧ НОМЕР_1 про надання згоди на його звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років. Разом із тим, позивача не було звільнено з військової служби з посиланням на те, що відсутні докази про позбавлення батьківських прав матері. Позивач вважає дії ВЧ НОМЕР_1 у ненаданні згоди на його звільнення з військової служби протиправними, позаяк рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30.01.2023 в цивільній справі №562/2375/22 розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 та визначено місце проживання їхньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, ОСОБА_1 . Позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII). Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 06.04.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Від відповідача-1 надійшов відзив на позов, за змістом якого ВЧ НОМЕР_1 з позовними вимогами не погоджується, зазначає, що відсутні правові підстави для звільнення позивача, оскільки для набуття статусу «одинокий батько», необхідно 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Розірвання шлюбу на підставі рішення суду та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у позивача статусу «одинокий батько». Позивач не надав суттєвих, достовірних документів, які підтверджують статус особи, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років або відсутність участі матері у вихованні доньки. За наведеного, відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби у Збройних Силах України на підставі абз. 12 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому рапорт про звільнення не підлягав задоволенню. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідач-1 не звертався із клопотаннями, оформленими відповідно до вимог статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суд наголошує, що за змістом статті 162 КАС України у відзиві на позовну заяву відповідач викладає виключно заперечення проти позову, відзив не може містити будь-яких заяв чи клопотань, позаяк заяви та клопотання учасники справи подають окремо у письмовій формі із зазначенням підстав та з дотриманням інших вимог статті 167 КАС України. Отже, заявлене у відзиві представника ВЧ НОМЕР_1 клопотання про залишення позову без розгляду не підлягало вирішенню судом по суті.

Відповідач-2 також подав відзив на позовну заяву, за змістом якого проти задоволення позовних вимог заперечує. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивачем не надано документального підтвердження здійснення самостійного виховання дитини віком до 18 років, а у свідоцтві про народження доньки окрім батька, також вказано матір дитини, яка не позбавлена батьківських прав. Розірвання шлюбу на підставі рішення суду та встановлення місця проживання дитини з батьком, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факту відсутності участі матері у вихованні дитини та відповідно не підтверджують наявність у такої особи статусу «одинокий батько». Окрім того, довідка Мізоцької селищної ради від 24.03.2023 про самостійне виховання позивачем доньки не відповідає дійсності, позаяк з 26.02.2022 позивач проходить військову службу на казарменому режимі. За наведеного вважає, що відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби у Збройних Силах України на підставі абз.12 пп.»г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому рапорт позивача не підлягає задоволенню. З таких підстав просив у задоволенні позову відмовити.

Інших заяв по суті від учасників справи на адресу суду не надходило.

Розглянувши заяви по суті та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзиви на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 6 від 26.02.2022, рядовий ОСОБА_1 , призваний на військову службу за призовом під час мобілізації четвертим відділом Рівненського РТЦКСП, з 26.02.2022 призначений на посаду за штатом воєнного часу стрільця третього стрілецького відділення другого стрілецького взводу другої стрілецької роти та зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , де і проходить військову службу на даний час.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.02.2022 №5-АГД, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/22 та наказу командира Військової частини НОМЕР_1 «Про перехід на казармений стан» від 24.02.2022 «141-АГД, з 9.00 24 лютого 2022 особовий склад військової частини НОМЕР_2 переведено на казармений стан.

Згідно з військовим квитком серії НОМЕР_3 , позивача з 17.03.2022 по 03.10.2022 призначено на посаду водія ВЧ НОМЕР_2 , з 03.10.2022 на посаду водія 2-го мінометного взводу мінометної батареї Військової частини НОМЕР_2 , яку займає і нині.

30.01.2023 Здолбунівським районним судом Рівненської області прийнято рішення у цивільній справі №562/2375/22, згідно з яким позов ОСОБА_2 задоволено; шлюб, зареєстрований 10.08.2002 Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне, актовий запис №1000 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 розірвано. Визначено місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

11.03.2023 позивач подав рапорт на ім`я командира 2-го мінометного взводу мінометної батареї Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби в Збройних Силах України згідно з абзацом 12 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, у зв`язку з самостійним вихованням військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років.

До рапорту додано: копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 НОМЕР_4 , копію ІПН ОСОБА_1 , копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 від 04.08.2012 та копію рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі №562/2375/22 від 30.01.2023 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 з батьком.

За результатами розгляду рапорту позивача, 11.03.2023 командир військової частини НОМЕР_2 підписав клопотання по суті рапорту солдата ОСОБА_1 командиру ВЧ НОМЕР_1 .

Згідно з резолюцією від 14.03.2023 юрисконсульта юридичної служби ВЧ НОМЕР_1 , проставленій на вказаному клопотанні, задоволення рапорту не погоджено, у зв`язку із відсутністю довідки про позбавлення батьківських прав матері.

Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання згоди на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який самостійно виховує дітей віком до 18 років, позивач звернувся до суду із позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII (далі, - Закон №2232-ХІІ).

Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України від 14.03.2022 за № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 року № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 №254/2023 правовий режим воєнного стану неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 26.02.2022 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_2 за призовом під час мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», тобто, під час воєнного стану.

Підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-XII.

Зокрема, згідно з пунктом 2 частини 4 вказаної статті, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

2. під час воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Тобто, пунктом 2 частини 4 ст. 26 Закону №2232-XII передбачено право на звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Як зазначалося судом раніше, позивач 11.03.2023 подав рапорт про звільнення з військової служби з вищенаведених підстав, разом з яким надав рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30.01.2023 у цивільній справі №562/2375/22, яким розірвано його шлюб з ОСОБА_4 та визначено місце проживання їхньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 , за його адресою проживання. Однак, у задоволенні рапорта було відмовлено, позаяк відсутні документи, що свідчать про позбавлення батьківських прав матері.

Отже, спірним у даному випадку питанням є те, чи здійснює позивач самостійне виховання дитини для цілей застосування абз.12 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232.

При вирішенні вказаного питання, суд керується та виходить з такого.

З огляду на ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. №2402-ІІІ, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

В силу вимог ч.ч.1, 2 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1 4 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 5 ст.157 Сімейного кодексу України визначено перелік питань, які можуть вирішуватися одним із батьків, з яким за рішенням суду визначено місце проживання дитини.

З аналізу зазначених норм, суд дійшов висновку, що Законом України «Про охорону дитинства» та Сімейним кодексом України передбачено рівні права та обов`язки батьків (матері і батька) щодо дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. При цьому, один із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Сплата аліментів є одним із способів виконання батьками обов`язку з утримання дітей. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, з огляду на зміст п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти є підставою для позбавлення батьківських прав.

Таким чином, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Беручи до уваги, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини, то розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_1 , проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини із батьком, стягнення з матері аліментів не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для звільнення особи з військової служби відповідно до абз.12 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232.

За наведеного, надана позивачем до рапорту копія рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області у цивільній справі №562/2375/22, яким розірвано його шлюб з ОСОБА_4 та визначено місце проживання їхньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 , за його адресою проживання, не доводить факт самостійного виховання доньки позивачем.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак Верховний Суд (постанова від 13.06.2018 у справі № 822/2446/17) вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Таким чином для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови:1) не перебування у шлюбі; 2) виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

У свою чергу розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у позивача статусу «одинокий батько» та самостійного виховання ним дитини.

За встановлених обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що дії відповідача ВЧ НОМЕР_1 щодо не надання згоди позивачу на його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» є правомірними.

Таким чином, на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів, у суду відсутні підстави для визнання таких дій відповідача-1 протиправними та визнання за позивачем права на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Суд зауважує, що в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які, у даному випадку, відсутні.

Інші доводи та аргументи учасників справи не мають значення для правильного вирішення спору по суті, не впливають на встановлені в ході розгляду справи обставини і не спростовують викладених висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі виконали процесуальний обов`язок доказування своєї позиції та довели правомірність своєї поведінки у спірних правовідносинах, натомість доводи позивача не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на нормах матеріального закону, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 08 серпня 2023 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_7 ) Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_8 )

Суддя Н.С. Гудима