Справа № 380/21643/21
Суддя: Морська Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Морської Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся до суду із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати мені грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового станом на день виключення зі списків особового складу;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити мені грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового станом на день виключення зі списків особового складу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Сакалоша В.М.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 зупинено провадження у справі № 380/21643/21 до припинення перебування сторін у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.

У зв`язку із досягненням 65 річного віку та закінченням повноважень судді Сакалоша Володимира Миколайовича та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України 26.11.2010 № 30 проведено повторний автоматизований розподіл справи №380/24256/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2023 справу №380/21643/21 передано для розгляду судді Морській Г.М.

Ухвалою від 17.04.2023 адміністративну справу прийнято до провадження, поновлено провадження в адміністративній справі, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надати суду інформацію про виплачені при звільненні позивачу суми грошового забезпечення в розрізі складових.

Ухвалою від 10.07.2023 зобов`язано ОСОБА_1 у строк до 17.07.2023 надати суду інформацію про проходження військової служби у військовій частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 з 25.06.2019 та інформацію про проходження військової служби (звільнення з військової служби) станом на дату постановлення ухвали, із наданням відповідних доказів (копії наказів, витяг із послужного списку тощо).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у період з 15.01.2018 по 07.05.2019 він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Зазначає, що у зв`язку з настанням особливого періоду йому не надавалась додаткова відпустка, як учаснику бойових дій. З метою отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою, однак відповідач відповіді на вказану заяву не надав.

Вважаючи порушеними свої права, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому вказує про необхідність зобов`язання відповідача виплатити таку компенсацію.

28.01.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому військова частина НОМЕР_1 просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з наступним. Додаткова відпустка учасника бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надається за календарний рік незалежно від наявності стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку. При цьому відповідач вважає, що така відпустка не є щорічною, тому і компенсації при звільненні вона не підлягає. Крім того, ОСОБА_1 у 2019 році відповідного рапорту про надання йому додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних дні на рік як учаснику бойових дій не складав та до командира підрозділу не звертався.

28.06.2023 на адресу суду надійшли пояснення відповідача, згідно яких військова часина НОМЕР_1 вказує, що ОСОБА_1 не був звільнений з військової служби, а був переведений до нового місця служби у місто Чугуїв Харківської області у військову частину НОМЕР_2 , про що свідчить наказ командира НОМЕР_3 №129 від 25.06.2019. При цьому, невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій виплачуються при звільненні з військової служби. Згідно п.181 розділу VІІ «Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ» щорічні додаткові відпустки можуть бути використані одночасно зі щорічною основною відпусткою або в інший строк з урахуванням побажання військовослужбовців та інтересів військової служби. Їх тривалість не випливає на тривалість щорічної основної відпустки. У разі переміщення військовослужбовця по службі не використана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби. Таким чином позивач не втратив права використати відпустку УБД на новому місці служби або отримати компенсацію при звільнені з військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч.7 ст.262 КАС України).

Згідно з ч.2 ст.262 КАС України, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відзив відповідача, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.06.2019 №129 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , заступника командира 9 механізованої роти з морально-психологічного забезпечення 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.05.2019 №154 на посаду заступника командира батареї з морально-психологічного забезпечення мінометної батареї механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , вважати, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби місто Чугуїв Харківської області. З 25 червня 2019 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 09.04.2019, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

08.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою у якій, серед іншого, просив здійснити компенсацію за відпустку як учаснику бойових дій.

Вважаючи, що відповідач протиправно не провів виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2019 роки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 №3551-XII, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з п.12 ст.12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі Закон №3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

У своєму відзиві відповідач як на підставу не виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, зазначає що додаткова відпустка учасникам бойових дій не є щорічною та не підлягає компенсації при звільненні.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ст.4 Закону України Про відпустки від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з ст.16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п.8 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.18 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 № 3543-XII та ;Про оборону України від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Згідно з ст.1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону №1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст.1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Даний правовий висновок сформовано Верховним Судом за наслідками розгляду зразкової справи №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

З аналізу наведеного слідує, що ОСОБА_1 , як особа з підтвердженим статусом учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_4 від 09.04.2019 року), має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, зокрема на додаткову відпустку як учаснику бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ за 2019 рік.

Відповідно до пункту 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.18 року № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.

Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що саме при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ.

Суд відмічає, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.06.2019 №129 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Крім того, зазначений наказ містить посилання на наказ командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 07.05.2019 №154 яким позивача призначено на посаду заступника командира батареї з морально-психологічного забезпечення мінометної батареї механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до витягу із послужного списку старшого лейтенанта ОСОБА_2 долученого до позовної заяви, позивач проходив військову службу : ..з 15.01.2018 по 07.05.2019 на посаді заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення механізованої роти механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; - з 07.05.2019 по д/час на посаді заступника командира мінометної батареї з морально-психологічного забезпечення механізованого батальйону в/ч НОМЕР_5 ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » СВ ЗС України.

Відтак, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 до 07.05.2019, а з 07.05.2019 був призначений на іншу посаду у військову частину НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , про проходження служби в якій вибув 25.06.2019.

Відтак, позивач помилково ототожнює поняття "звільнення з військової служби" та "виключення зі списків особового складу військової частини".

Окремо необхідно зауважити, що в ухвалі суду від 10.07.2023 судом наголошено позивачу, про з метою повного з`ясування обставин справи та встановлення належного відповідача, необхідно витребувати у ОСОБА_1 докази проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 з 25.06.2019 та інформацію про проходження військової служби (звільнення з військової служби) станом на дату постановлення ухвали, із наданням відповідних доказів.

Проте, витребувані судом документи не були надані у встановлений судом строк. Крім того, позивачем не надано своїх заперечень чи зауважень щодо визначення належного відповідача у справі.

Суд вважає за необхідно зазначити, що чинним є нормативно-правовий акт, який врегульовує: організацію і порядок обліку в мирний час і в особливий період осіб офіцерського, рядового, сержантського і старшинського складу, курсантів і працівників Збройних Сил України (далі - особовий склад) в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах і організаціях, на кораблях і в підрозділах; завдання і види обліку, призначення облікових документів, порядок їх складання і ведення; обов`язки посадових осіб, відповідальних за організацію і ведення обліку особового складу; порядок персонального обліку безповоротних втрат особового складу в особливий період; порядок видання, обліку, зберігання, розсилки наказів по особовому складу і облікових документів. Таким документом є Інструкція з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 26.05.2014 № 333 (далі - Інструкція №333).

Основними завданнями обліку особового складу, згідно п.1.2 наведеної Інструкції, серед іншого, є документальне відображення проходження військової служби військовослужбовцями, а також трудової діяльності працівників Збройних Сил України.

Облік особового складу повинен відповідати таким основним вимогам: вестися постійно в будь-яких умовах діяльності військ (сил) (далі - війська) у порядку, визначеному цією Інструкцією; своєчасно, достовірно, правильно відображати штатну, спискову і наявну чисельність особового складу, а також кількісні і якісні зміни, що відбуваються, як в цілому щодо особового складу, так і персонально стосовно кожного військовослужбовця і працівника.(п.1.3 Інструкції №333)

Відповідно п.1.4 Інстукції №333, відповідно до цілей і завдань облік особового складу поділяється на персональний, штатно-посадовий та статистичний.

Персональний облік ведеться стосовно кожного військовослужбовця і працівника окремо і призначений для всебічного вивчення їхніх ділових, моральних та інших якостей, необхідних при визначенні порядку переміщення і використання. Він повинен відображати точні біографічні дані, проходження військової служби, трудову діяльність та інші відомості, які об`єктивно характеризують військовослужбовця і працівника.

Таким чином, документальне відображення проходження військової служби військовослужбовцями, а також трудової діяльності працівників Збройних Сил України є основним завданням обліку особового складу. Зазначений облік, згідно положень наведеної інструкції має бути своєчасним, достовірним, правильно відображати кількісні і якісні зміни, що відбуваються персонально стосовно кожного військовослужбовця і працівника. Одним з видів обліку особового складу є персональний облік. Зазначений вид має відображати точні біографічні дані, проходження військової служби, трудову діяльність та інші відомості, які об`єктивно характеризують військовослужбовця і працівника.

Основним документом персонального обліку офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу є їхні особові справи. (п.2.15 Інструкції №333)

Згідно п.3.2 Інструкції №333, особові справи офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу складаються посадовими особами кадрових органів і штабів військових частин, на яких покладено роботу з ведення облікових документів.

Усі посадові особи, які залучаються до складання особових справ, повинні знати порядок їх складання, ведення та обліку.

З викладеного слід дійти висновку, що положення Інструкції визначають особову справу військовослужбовця основним документом його персонального обліку, що містить відомості про його точні біографічні дані, проходження військової служби, трудову діяльність та інші відомості, які об`єктивно характеризують військовослужбовця і працівника.

Ведення такої особової справи є обов`язком посадових осіб кадрових органів і штабів військових частин в якому військовослужбовець проходить військову службу.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що саме при звільненні з військової служби позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ.

На підставі зазначеного суд вважає, що вимоги позивача зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як часнику бойових дій за 2019 рік не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача щодо не виплати грошової компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, як військовою частиною, з якої його було звільнено з військової служби.

Розподіл судових витрат відповідно до положень ст.139 КАС України не проводиться.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 291, 382, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Морська Г.М.