Справа № 420/9631/23
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2023-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9631/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 27.01.2023 року №8000 та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

02.05.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.01.2023 номер: 8000 про відмову ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 45-річного віку;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки у зв`язку з досягненням ОСОБА_1 45- річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Молдова. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_2 , яка є громадянкою України та проживає на території України. 25.06.2004 ОСОБА_1 отримав тимчасову посвідку на постійне проживання (серія ОД номер 120/2004), яка дійсна безстроково. З 27.04.2017 ОСОБА_1 перебуває в шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 . Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_4 .

Як вказано у позові, на виконання норм міграційного законодавства ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про обмін посвідки по досягнення іноземцем 45-річного віку. Рішенням від 27.01.2023 року № 8000 Головне управління Державної міграційної служби відмовило ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

У позові вказано, що рішення від 27.01.2023 року № 8000, прийняте відповідачем не містить посилань, які саме відомості щодо ОСОБА_1 не були підтверджені даними з баз даних Реєстру, картотек. Жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 для отримання посвідки було надано інформацію, що не підтверджується даними, отриманими з баз даних Реєстру, картотек, ГУ ДМС в Одеській області не надало, як і фактів на підтвердження того, що ним при поданні документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, подано свідомо неправдиві відомості, документи, що містили недостовірні дані або підроблені, тощо. Позивач вважає, що рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання є незаконним ще й тому, що ставить ОСОБА_1 у стан невизначеності і нерозуміння конкретних підстав такої відмови. Органи державної влади виконуючи функції держави повинні приймати рішення вмотивовано та обґрунтовано. Оскаржуване рішення порушує права ОСОБА_1 та повинно бути скасоване.

Як стверджує позивач, вимушений виїзд ОСОБА_1 з території України може позбавити дітей батька, матері - сина, дружини чоловіка, що свідчить про те, що оскаржуване рішення тягне за собою порушення, у тому числі, інтересів його дітей. ГУ ДМС в Одеській області, крім попередньо зазначеного, не було дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли, оскільки при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну. Як вбачається з оскаржуваного рішення ГУ ДМС в Одеській взагалі не враховувався факт наявності у ОСОБА_1 дітей, які набули громадянства України, та їх законні права на проживання разом з батьком.

Ухвалою від 08.05.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження по справі.

24.05.2023 року (вх.№16767/23) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із додатками, в тому числі, матеріалами особової справи позивача (а.с.34-79).

У відзиві вказано, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов.

Як стверджує відповідач, в матеріалах справи громадянина Молдови ОСОБА_1 не встановлено жодних, передбачених статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та ОБГ», а також статтею 4 Закону України «Про імміграцію» (набув чинності 07.08.2001) підстав для імміграції заявника в період 2001 року на територію України. Після проведення зазначених перевірок, 27.01.2023, ГУ ДМС в Одеській області, було прийнято рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 № 321.

Зважаючи на вищевикладене, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

05.06.2023 року (вх.№ЕС/5604/23) від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянином Республіки Молдови.

Судом встановлено, що позивачем була подана заяв-анкета на залишення в Україні на постійне проживання, в якій ОСОБА_1 просив дозволити залишитися йому в Україні на постійне місце проживання у матері ОСОБА_5 .

Старшим інспектором ВПР та МР ОМУ УМВСУ в Одеській області 15.02.2001 року було складено висновок про залишення в Україні на постійне мешкання гр.Молдови ОСОБА_1 (а.с.59), яким встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м.Кишинів, навчався та працював у Молдові до 1998 року, переїхав на постійне місце проживання в м.Одесу до матері, яка має дозвіл на постійне проживання в України.

Як зазначено у висновку згідно ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців» на підставі вищевикладеного старшим інспектором ВПР та МР ОМУ УМВСУ в Одеській області вважає доцільним клопотання ОСОБА_1 про залишення в Україні на постійне проживання задовольнити.

У відзиві вказано, що 11.06.2001, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав дозвіл на імміграцію та був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 14.05.2001 на підставі статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

02.01.2023 громадянин Молдови ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із втратою раніше виданої посвідки на постійне проживання в Україні (а.с.67-68).

При цьому у позові помилково вказано, що позивач звернувся із заявою про обмін посвідки по досягнення іноземцем 45-річного віку.

Рішенням від 27.01.2023 року № 8000 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (а.с.10, 75).

Вважаючи рішення Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.01.2023 року № 8000 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців» (тут і надалі в редакції, чинній станом на дату складення висновку про залишення в Україні на постійне мешкання гр.Молдови ОСОБА_1 ) іноземцями визнаються іноземні громадяни - особи, які належать до громадянства іноземних держав і не є громадянами України, та особи без громадянства - особи, які не належать до громадянства будь-якої держави.

Статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців» визначено, що іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він:

- має в Україні законне джерело існування;

- перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України;

- перебуває на утриманні громадянина України;

- має на своєму утриманні громадянина України;

- в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Іноземці, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні.

Вони зобов`язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої національні паспорти або документи, які їх замінюють, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Якщо іноземці, які тимчасово перебувають в Україні, змінюють місце проживання, вони зобов`язані повідомити про це органи внутрішніх справ, у яких зареєстровано їх національні паспорти або документи, що їх замінюють.

Звертаючись із заявою-анкетою на залишення в Україні на постійне проживання, в якій ОСОБА_1 просив дозволити залишитися йому в Україні на постійне місце проживання у матері ОСОБА_5 .

При цьому при даному зверненні позивачем була вказано, що він в Україні не працює та що чого мати документована посвідкою на постійне місце проживання».

Згідно ст.1 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 року, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно приписів п.1, п.2 постанови Кабміну України №321 від 25.04.2018 року Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 9 Порядку оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства Поліграфічний комбінат Україна по виготовленню цінних паперів.

За приписами п. 21 Порядку №321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства, зокрема для обміну посвідки, перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32-34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування (п.22 Порядку № 321).

Відповідно до п.40 Порядку №321 для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:

1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);

2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземці та особи без громадянства, які зазначені в частині двадцятій статті 4 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, за умови отримання ними одного з документів, зазначених у частині сімнадцятій статті 5 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, та мають дозвіл на імміграцію в Україну, для обміну посвідки в установленому порядку можуть подавати паспортний документ, строк дії якого закінчився чи який підлягає обміну, у разі, коли за отриманням нового документа особа зобов`язана звернутися до органів державної влади країни громадянської належності або країни попереднього постійного проживання, якщо така країна вчинила акт агресії проти України або не визнає територіальну цілісність та суверенітет України, або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй Про територіальну цілісність України від 27 березня 2014 р. № 68/262.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-6 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки Згідно з оригіналом та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.

Згідно пунктів 43 Порядку №321 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Відповідно до п.46 Порядку після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

Підстави для відмови в оформленні та видачі посвідки визначені п.62 Порядку №321, згідно якого територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: …

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Пунктом 73 Порядку № 321 визначено, що у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Судом встановлено, що оскаржуване рішення не містить посилань, які саме відомості не були підтверджені даними з баз даних Реєстру, картотек, і тільки з відзиву та пояснень наданих в судовому засіданні встановлено вищенаведені обставини, що стали причиною відмови.

Тобто, оскаржуване рішення не відповідає принципу правової визначеності.

Принцип правової визначеності означає, що „обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями.

Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010).

Суд звертає увагу на те, відповідачем не надано доказів того, що позивачем подано свідомо неправдиві відомості, документи, що містили недостовірні дані або підроблені, допущено порушення при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Фактично відповідач, при наявності у позивача чинного дозволу на імміграцію, не видав позивачу посвідки на постійне проживання у зв`язку із її втратою без наявності підстав для відмови у такому оформленні (видачі) посвідки, які передбачені Порядком № 321.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 р. у справі № 802/864/16-а.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Вимогами ч.2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.73 КАС України).

Водночас, всупереч покладеного на відповідача обов`язку, останній не підтвердив належними та допустимими доказами наявності підстав для анулювання дозволу на імміграцію, визначених пунктом 1 частини першої статті 12 Закону №2491-III, а саме в чому полягають свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи які документи, на підставі яких видано дозвіл, втратили чинність.

Доказів надання позивачем при отриманні дозволу на імміграцію не повного пакету документів, передбачених законом, приховування даних щодо сімейного стану, відповідачем не надано. Також не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 р. у справі № 820/5953/16, від 26.06.2020 р. у справі № 820/1861/17, від 13.03.2018 р. у справі № 820/3610/17, від 25.09.2019 р. у справі № 813/119/16.

При цьому, навіть за обставини помилкового надання дозволу на імміграцію, що й встановлено під час розгляду вказаної справи, або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на позивача є неприпустимим.

Вирішуючи дану справу суд враховує, що позивач є батьком ОСОБА_2 , яка є громадянкою України та проживає на території України та є батьком - ОСОБА_4 , який проживає на території України.

Тобто, сукупність перелічених обставин доводить існування сталих та міцних соціальних, родинних, фінансових зв`язків іноземця з Україною.

Так, відповідно до ст.ст. 8, 11, 14 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України Про охорону дитинства зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477- ІV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу, відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Стаття 8 Конвенції зобов`язує державу поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобов`язання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

В той же час, суд зазначає, що приймаючи спірне рішення, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не враховано й те, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

Таким чином, це рішення не відповідає справедливому балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача , які настали внаслідок прийняття цього рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживають його діти, які народилися на території України.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у Головного управління Державної міграційної служби були відсутні підстави прийняття рішення від 27.01.2023 року № 8000.

Як вже встановлено судом, 02.01.2023 громадянин Молдови ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із втратою раніше виданої посвідки на постійне проживання в Україні (а.с.67-68).

При цьому у позові помилково вказано, що позивач звернувся із заявою про обмін посвідки по досягнення іноземцем 45-річного віку.

Таким чином, суд дійшов виноску про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.01.2023 року №8000 про відмову ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із її втратою;

- зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити оформлення (видачу) посвідки ОСОБА_1 у зв`язку з її втратою.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 27.01.2023 року №8000 та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.01.2023 року №8000 про відмову ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із її втратою.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити оформлення (видачу) посвідки ОСОБА_1 у зв`язку з її втратою.

Стягнути з Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ).

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ).

Суддя С.М. Корой