Справа № 320/14151/23
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2023-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2023 року м.Київ № 320/14151/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової служби України, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України від 23.03.2023 №308-О «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива Департаменту контролю за підакцизними товарами Державної податкової служби України з 24.03.2023;

- стягнути з Державної податкової служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 24.03.2023 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив державну службу на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива Департаменту контролю за підакцизними товарами Державної податкової служби України. В січні 2022 року відповідачем затверджено Штатний розпис на 2022 рік Державної податкової служби України, в якому його посада відсутня, натомість введено інші рівнозначні посади, що відповідали наявним у нього кваліфікації та досвіду, зокрема, посада заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах. Вказує, що ця та інші понад рівнозначні посади йому не запропоновані в порушення приписів частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу». Вважає, що протягом одинадцяти місяців з дня затвердження зазначеного штатного розпису відповідач протиправно не попереджував його про наступне звільнення та не пропонував іншої роботи одночасно призначаючи на вакантні посади, що є рівнозначними його скорочуваній посаді, інших осіб, чим надавав їм переваги.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує. Вказує, що структурний підрозділ, посаду заступника начальника управління - начальника відділу, в якому займав позивач, було реорганізовано, що зумовило скорочення його посади без скорочення чисельності та штату державних службовців. Вказує, що попередив позивача про наступне звільнення у письмовій формі не пізніш ніж за 30 календарних днів та запропонував для працевлаштування посаду головного державного інспектору відділу контролю за обігом та виробництвом марки акцизного податку управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах Департаменту контролю за підакцизними товарами, від якої позивач відмовився. Стверджує, що здійснював моніторинг матеріалів особової справи позивача, за результатами встановив відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі. Зазначає, що законодавством передбачено право суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю нижчу вакантну посаду. При цьому вважає, що прийняття рішення про доцільність/недоцільність пропонування державному службовцю будь-якої вакантної посади у державному органі є дискреційним повноваженням керівника державної служби (суб`єкта призначення).

У відповіді на відзив позивач звертає увагу, що на дату попередження позивача про наступне звільнення в апараті відповідача залишались вакантними 138 посад, з яких 12 посад начальників відділів, тобто посад, що за рівнем відповідали посаді, яку обіймав позивач. Крім того, були також вільними посади, на яких було можливо працевлаштування позивача на період тимчасової відсутності основного працівника. Вказує, що переважне право на залишення на роботі застосовується в тому випадку, коли при скороченні на одну посаду в штатному розписі претендують кілька осіб, натомість апарат позивача на момент попередження позивача про наступне вивільнення був недоукомплектований. Вказує, також, що жодних положень, що передбачали б дискреційні повноваження суб`єкта призначення або керівника державної служби частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу» не містить. Вважає, що при тлумаченні та застосуванні вказаної норми Закону необхідно виходити з того, що правомірне рішення це не будь-який бажаний для керівника державного органу варіант поведінки в рамках цього Закону, а лише той, який сприятиме належній реалізації підлеглими працівниками права на працю та доступу до державної служби і не допускатиме проявів дискримінації у здійсненні ними цих прав.

У запереченнях на відповідь на відзив та в додаткових поясненнях щодо не призначення позивача на рівнозначну вакантну посаду відповідач наполягає, що законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення пропонування вакантних посад відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності державного службовця та вважає відповідні повноваження суб`єкта призначення дискреційними.

Ухвалою суду від 02.05.2023 відкрито провадження у даній адміністративній справі № 320/13992/23 за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовку справи до судового розгляду.

У підготовчому судовому засіданні 06.06.2023 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 03.08.2023 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Протокольною ухвалою від 03.08.2023 суд вирішив здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданим 15.12.1998 Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві.

Позивач проходив державну службу на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива Департаменту контролю за підакцизними товарами Державної податкової служби України, на яку був призначений в порядку переведення наказом Державної податкової служби України (далі - відповідач, ДПС) від 16.12.2020 № 1339-о як, що підтверджується записом в його трудовій книжці.

Наказом ДПС від 14.01.2022 № 22 «Про введення в дію Структури апарату Державної податкової служби України та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС» (зі змінами) внесено зміни до організаційної структури та штатної чисельності ДПС, зокрема, збільшено на вісім штатних одиниць штатну чисельність Департаменту контролю за підакцизними товарами, при цьому у його структурі: 1) скорочено посаду заступника директора департаменту; 2) реорганізовано управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива (20 шт. од.) в управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням пального з чисельністю 16 од., вивівши з його складу відділ ліцензування пального (4 шт. од.); 3) реорганізовано управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкоголю та тютюну (20 шт. од.), утворено на його базі за рахунок чисельності відділу ліцензування пального, виведеного з управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням пального: управління ліцензування (11 шт. од.) з відділами ліцензування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів (6 шт. од.) та ліцензування пального (4 шт. од.) у його складі; управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах (16 шт. од.) з відділами контролю за обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах (11 шт. од.), контролю за обігом та виробництвом марки акцизного податку (4 шт. од.) у його складі; 4) реорганізовано управління акцизного податку (15 шт. од.) в управління адміністрування акцизного податку та методології, збільшивши його чисельність на 4 од., та у його складі реорганізовано відділ методології з питань адміністрування акцизного податку, виробництва та обігу підакцизних товарів, розгляду звернень громадян та ІПК (9 шт. од.), утворивши на його базі відділ методології з питань адміністрування акцизного податку, ліцензування виробництва та обігу підакцизних товарів (8 шт. од.) та відділ розгляду звернень громадян та ІПК (5 шт. од.); 5) реорганізовано сектор аналітичного забезпечення (2 шт. од.) у відділ аналітичного забезпечення, збільшивши його чисельність на 2 од.

Наказом ДПС від 19.01.2022 № 1-ф «Про введення в дію Штатного розпису на 2022 рік Державної податкової служби України» з 01.01.2022 введено в дію Штатний розпис на 2022 рік ДПС, в якому посада позивача відсутня.

21.02.2023 відповідачем організовано процедуру ознайомлення позивача з попередженням про наступне звільнення, в якому з посиланням на вказані накази ДПС від 14.01.2022 № 22 та від 19.01.2022 № 1-ф його попереджено про наступне звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності державних службовців.

Одночасно в попередженні про наступне звільнення позивачу запропоновано одну вакантну посаду головного державного інспектора відділу контролю за обігом та виробництвом марки акцизного податку управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах Департаменту контролю за підакцизними товарами.

21.03.2023 позивач відмовився від переведення на запропоновану посаду, обґрунтувавши свою відмову тим, що починаючи від введення 14.01.2022 в дію нової штатної структури йому не запропоновано жодної рівнозначної посади.

Наказом ДПС від 23.03.2023 № 308-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » державну службу позивача припинено та звільнено його з займаної посади 23.03.2023 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності та штату державних службовців згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач, не погодившись із наказом про звільнення, звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частин другої та третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889- VIІI) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 87 Закону № 889-VIII визначені підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті Закону підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (частина третя статті 87 Закону № 889-VIII).

У відповідності із статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України установлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оцінюючи доводи відповідача про відсутність у ДПС обов`язку пропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, суд виходить з наступного.

Приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки.

Тлумачення закону, за якого суб`єкт призначення може пропонувати або може не пропонувати державному службовцю вакантні посади під час процедури реорганізації входить в протиріччя з верховенством права та засадами конституціоналізму. Адже суб`єкт владних повноважень є носієм саме повноважень, а не прав, і за їх здійснення несе відповідальність. До того ж, принцип верховенства права вимагає максимально мінімізувати свободу розсуду виконавчої влади.

При тлумаченні й застосуванні частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII необхідно розуміти, що правомірне рішення це не будь-який бажаний для керівника державного органу варіант поведінки в рамках цього Закону, а лише той, який сприятиме належній реалізації підлеглими працівниками права на працю та доступу до державної служби і не допускатиме проявів дискримінації у здійсненні ними цих прав.

Відтак свобода розсуду означає не свободу вибору керівника державного органу кого звільнити, а кого залишити (перевести) на державній службі, а означає лише оптимальне застосування закону для досягнення цілей, встановлених у ньому. Такого оптимального застосування закону не буде, якщо керівник державного органу не запропонує працівнику посаду державної служби за її наявності. Якщо вакантна посада є у наявності, то у керівника державного органу є лише один вид правомірної поведінки - запропонувати її працівнику.

Таким чином, частина третя статті 87 Закону № 889-VIII встановлює саме обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону пропонувати державному службовцю рівнозначну посаду або, як виняток, нижчу посаду державної служби. Відповідні повноваження не є дискреційними.

Правові висновки щодо наявності у суб`єкта призначення обов`язку пропонувати іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, врахувавши при цьому переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 640/12871/20, від 30.11.2022 у справі №640/15797/21, від 10.11.2022 у справі № 640/24-23/21.

Суд враховує вказані правові висновки в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Також суд звертає увагу, що суб`єкт призначення зобов`язаний запропонувати державному службовцю в першу чергу рівнозначну посаду. Пропонування нижчої посади державної служби може мати місце лише як виняток, наявність підстав для застосування якого в силу принципу верховенства права має бути належним чином обґрунтована.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду щодо виконання власником обов`язку із працевлаштування працівника у зв`язку з реорганізаційними заходами, що міститься в постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, власник є таким, що виконав цей обов`язок, якщо запропонував працівникові роботу, яка існувала не тільки на день попередження про наступне вивільнення, але і на день звільнення.

Отже, суб`єкт призначення має запропонувати державному службовцю, посада якого скорочується, всі наявні вакантні посади відповідно до його професійної підготовки та професійних компетентностей, незалежно від того в якому структурному підрозділі проходить службу такий державний службовець.

Аналогічна правова позиція міститься, серед інших, в постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 640/9980/20, від 08.05.2019 у справі № 806/1175/17, від 13.02.2020 у справі № 810/1564/17, від 03.06.2020 у справі № 808/685/16.

В матеріалах справи наявна копія листа відповідача від 13.02.2023 № 235/ЗПІ/99-00-11-01-03-10, згідно з яким станом на 30.12.2022 в апараті відповідача налічувалось 142 вакантних посади, з яких за рівнем вищим, ніж запропонована позивачу посада головного державного інспектора, - 37 посад, в тому числі посада заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах. Доданий відповідачем до відзиву перелік вакантних посад станом на 21.02.2023 свідчить, що на дату попередження позивача про наступне звільнення в апараті відповідача залишались вакантними 138 посад, з яких 12 - начальників відділів, тобто посад, що за рівнем відповідали посаді, яку обіймав позивач. Крім того, були також вільними посади, на яких було можливо працевлаштування позивача на період тимчасової відсутності основного працівника.

Проте, жодної із вказаних посад, зокрема, рівнозначних, позивачу для працевлаштування не запропоновано.

Будь-яких доводів щодо наявності об`єктивних перешкод для працевлаштування позивача на зазначених рівнозначних посадах та не пропонування позивачу інших нижчих вакантних посад з посеред 142-х наявних - відповідачем ні в заявах по суті спору, ні в додаткових поясненнях, ні в судовому засіданні не наведено.

При цьому з матеріалів справи, вбачається та не заперечується відповідачем наступне.

Позивач має дві повних вищі освіти, про що свідчать про що свідчать дипломи від 17.03.86 № 210 про закінчення Саратівського вищого військового інженерного училища хімічного захисту за спеціальністю «технологія переробки пластичних мас» та здобуття кваліфікації інженера хіміка-технолога; від 17.06.91 № 66 про закінчення Саратівського економічного інституту за спеціальністю «планування промисловості» та здобуття кваліфікації економіста.

Позивач працював на посадах державної служби близько 25 років, при цьому в органах податкової служби - понад 19 років. Перебуваючи на державній службі в органах податкової служби з 11.01.1997 до 16.04.2013 та з 02.06.2014 до моменту звільнення, позивач з 04.06.1998 працював на посадах категорії «Б».

Як свідчать копії результатів оцінювання виконання завдань і ключових показників результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця у 2020 та 2021 роках позивач отримував оцінку «відмінно».

На переконання суду вказане у сукупності свідчить про рівень професійної підготовки та компетентностей позивача, який є достатнім для пропонування їй рівнозначних вакантних посад.

Зі змісту статті 42 КЗпП України випливає, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

Такий підхід до тлумачення приписів статті 42 КЗпП України висловлений Верховним Судом в постановах від 18.07.2019 у справі № 814/1852/16, від 21.08.2019 у справі № 826/7069/16, від 08.11.2019 у справі № 820/1783/16, від 28.02.2020 у справі № 815/3565/17 та від 12.04.2023 у справі № 260/1084/19 .

У відповідності із статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина перша). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (частина друга).

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 72 КАС України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина друга статті 72 КАС України).

Проте у матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення порівняння кваліфікації і продуктивності праці державних службовців, яких було запропоновано звільнити, та державних службовців, яких призначено на інші посади, із зазначенням чому саме надається перевага одним, а не іншим.

Суд звертає увагу, що згідно з чинною редакцією частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення щодо працевлаштування державного службовця, який попереджаються про наступне звільнення. Таке зобов`язання виникає з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення державного службовця.

У даній справі відповідні обставини виникли з виданням відповідачем наказів від 14.01.2022 № 22 «Про введення в дію Структури апарату Державної податкової служби України та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС» та від 19.01.2022 № 1-ф «Про введення в дію Штатного розпису на 2022 рік Державної податкової служби України».

Разом з тим про наступне звільнення на підставі вказаних наказів позивач попереджений лише 21.02.2023, тобто із сплином понад тринадцяти місяців від дня виникнення підстав для такого попередження, що не поєднується з принципом верховенства права, проявом чи характеристикою якого, відповідно до правозастосовної практики Європейського суду з прав людини, є, зокрема, чіткість, передбачуваність, розумність, справедливість.

Вказані висновки відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в пункті 65 постанови від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21 та в пункті 20 постанови від 22.12.2022 у справі № 640/17678/21.

Таким чином, звільнення позивача відбулось з порушенням приписів частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII та приписів статей 5-1 та 42 КЗпП України.

Наслідком цього є те, що спірний наказ про звільнення позивача не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, та підлягає скасуванню як протиправний, а позивач - поновленню на попередній роботі.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 Порядку №100 цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу працівника.

За змістом пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата.

У відповідності абзацом четвертим пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку (абзац сьомий пункту 2 Порядку №100).

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абзац третій пункту 4 порядку № 100).

Разом з тим,з розрахункового періоду виключається час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану (абзац шостий пункту 2 Порядку № 100).

Частиною другою статті 50 Закону № № 889-VIII встановлено, що заробітна плата державного службовця складається з посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця та премії (у разі встановлення).

Наказом відповідача від 24.02.22 № 243-о «Про встановлення простою в роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» в роботі Державної податкової служби України встановлено простій з дня видання цього наказу.

У відповідності з пунктом 4.6. вказаного наказу (із змінами) з 16.03.2022 до 08.08.2022 позивачу здійснювалась виплата посадового окладу, надбавок за вислугу років на державній службі та ранг державного службовця, а з 08.08.2022 оплата праці позивача встановлена в розмірі двох третин посадового окладу.

Таким чином в період з 08.08.2022 року до місяця, що передував місяцю звільнення позивача з роботи заробіток за ним зберігався частково і в силу приписів абзацу шостого пункту 2 Порядку № 100 вказаний час має виключатись з розрахункового періоду для обрахунку розміру середньоденної заробітної плати позивача.

Отже, розрахунковим періодом для позивача є травень та червень 2022 року, тобто два останні місяці перед звільненням, коли позивачу здійснювалась виплата заробітної плати, що складалась з посадового окладу, надбавок за вислугу років на державній службі та ранг державного службовця.

З листа відповідача від 01.08.2023 № 21114/6/99-00-10-04-01-06 та розрахункових листків позивача вбачається, що в травні та червні 2022 року позивачу нараховано та виплачено по 21920,00 грн, в тому числі 14080,00 грн посадового окладу, 800,00 грн надбавки за ранг державного службовця та 7040,00 грн надбавки за вислугу років державної служби, а всього за два вказаних місяці - 43 840,00 грн. Планова кількість робочих днів за, які позивачу виплачено заробітну плату у вказаних розмірах становить 44.

Середньоденний заробіток позивача дорівнює 996,36 грн. (43 840,00 грн / 44 робочі дні).

Доводи відповідача щодо необхідності обраховувати середньоденний заробіток позивача виходячи виключно з розміру його посадового окладу суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на наведених нормах законодавства.

Тривалість вимушеного прогулу позивача з 24.03.2023 по 07.08.2023 включно становить 97 робочих днів.

Таким чином, розмір належного до стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 96 646,92 грн (97 робочих днів * 996,36 грн.). Сума зазначена без відрахування обов`язкових податків та зборів.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи наведені приписи до негайного виконання слід допустити рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива Департаменту контролю за підакцизними товарами Державної податкової служби України з 24 березня 2023 року.

Також, до негайного виконання слід звернути рішення суду в частині стягнення з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 21920,00 грн. Сума зазначена без відрахування обов`язкових податків і зборів.

Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, що має наслідком задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України до судових витрат крім судового збору належать витрати, пов`язані з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у додатковій постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 зазначив, що з аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

На підтвердження розміру вказаних судових витрат позивач надав до суду копії договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 18.04.2023 № 04/23 ГГГ, рахунку на оплату від 26.02.2023 № 26-02, платіжної інструкції від 01.03.2023 на суму 15 000,00 грн, рахунку на оплату від 26.04.2023 № 26-04 та платіжної інструкції 26.04.2023 № @2PL639078 на суму 15 000,00 грн, рахунку на оплату 11.07.2023 № 11-07-3 та платіжної інструкції від 11.07.2023 № @2PL690455на суму 9 200,00, детального опису робіт та витрат від 11.07.2023 № 11-07-3.

Згідно з умовами договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 18.04.2023 № 04/23 ГГГ адвокатське бюро «Олег Зудінов та партнери» взяло на себе зобов`язання надавати позивачу професійну правничу (правову) допомогу, що полягає у складанні процесуальних документів та представництві з питань, що пов`язані з порушенням Державною податковою службою України трудових прав клієнта (позивача).

У відповідності із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», сторони погодили, що за надання правової допомоги, позивач сплачує бюро гонорар у наступних розмірах: 2 000,00 грн. за одну годину роботи бюро (без ПДВ), не включаючи виїзд для участі та безпосередню участь в судових засіданнях в приміщенні суду; 3 000,00 грн. за один виїзд в судове засідання чи для ознайомлення з матеріалами справи в межах м. Києва незалежно від тривалості судового засідання (ознайомлення з матеріалами справи) та часу витраченого на очікування початку такого засідання чи ознайомлення; 5 000,00 грн. за один виїзд в судове засідання чи для ознайомлення з матеріалами справи поза межами м. Києва незалежно від тривалості судового засідання (ознайомлення з матеріалами справи) та часу витраченого на очікування початку такого засідання чи ознайомлення.

Гонорар за виїзд в судове засідання сплачується також в тих випадках, коли судове засідання не відбулось з причин, що не залежать від бюро, за умови, що бюро не було завчасно (у строк достатній для скасування виїзду адвоката до приміщення суду) повідомлено про те, що судове засідання не відбудеться (пункт 4.2. договору).

З детального опису робіт та витрат 11.07.2023 № 11-07-3, наданого представником позивача, вбачається, що адвокатом Зудіновим О.О. у цій справі виконано наступний обсяг роботи: 21.04.2023 складання позовної заяви - 3 години по ціні 2000,00 грн за годину загальною вартістю 3000,00 грн; 04.06.2023 збирання доказів та складання відповіді на відзив - 1,5 години по ціні 2000,00 грн за годину та, відповідно, вартістю 3 000,00 грн; 31.05.2023 виїзд для участі та участь в підготовчому судовому засіданні Київського окружного адміністративного суду - 1 виїзд за фіксованою вартістю 5 000,00 грн; 11.07.2023 виїзд для участі в судовому засіданні Київського окружного адміністративного суду - 1 виїзд за фіксованою вартістю 5 000 грн; 11.07.2023 складання клопотання про залучення доказів - 0,1 година за ціною 2000,00 грн та, відповідно, вартістю 200,00 грн; 17.07.2023 виїзд для участі та участь в судовому засіданні Київського окружного адміністративного суду - 1 виїзд за фіксованою вартістю 5 000 грн. Всього на суму 24 200,00 грн.

З огляду на зазначене, суд вважає доведеним позивачем належними доказами, що ним понесені у цій справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24200,00 грн.

Відповідач надав пояснення, в яких вважає заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу необґрунтованим. Вказує, що справа не є складною та не потребує вивчення та аналізу великої кількості матеріалів, про що свідчить невеликий обсяг позовної заяви (5 сторінок), а зміст відповіді на відзив дублює позовну заяву. Зауважує, що представник позивача є представником інших осіб у двох інших справах, які за своєю суттю та змістом є ідентичними даним, виїзд позивача у судові засідання у всіх трьох справах відбувався в один день і деякі судові засідання не відбулись, що свідчить про завищення обсягу робіт, перелік яких наведено в детальному описі.

Надаючи оцінку вказаним доводам в контексті обґрунтованості, фактичності, неминучості та співмірності заявлених до розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, сформульованим в пункті 36 постанови від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, з огляду на положення частини сьомої статті 134 КАС України саме відповідач у випадку заперечення ним зазначеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.

Жодних доказів на підтвердження завищення адвокатом вартості години роботи та часу для підготовки процесуальних документів позивачем суду не надано.

Щодо наведених відповідачем доводів суд зазначає наступне.

У зв`язку із відсутністю законодавства, що регулює норми витрат часу адвокатів на підготовку позовів та матеріалів для подачі позову до суду до даних правовідносин слід застосувати частину шосту статті 7 КАС України, відповідно до якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Зокрема, згідно розділу 1 «Міжгалузевих норм чисельності працівників юридичної служби», затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 11.05.2004 № 108 (далі - Міжгалузеві норми), який встановлює норми часу на виконання робіт працівниками юридичних служб, для підготовки, складання та візування позовної заяви необхідно біля 8 годин. Вказаний час не враховує часу на ознайомлення з матеріалами справи в суді та виконання робіт, пов`язаних з апеляційним переглядом справи. Час, необхідний для забезпечення участі в одному судовому засіданні згідно з вказаними нормами складає 4 години.

Витрати, наведені у детальному описі робіт у цій справі відповідають за обсягами значенням, наведеним у зазначених Міжгалузевих нормах у зв`язку з чим визнаються судом обґрунтованими.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є в Україні джерелом права, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Незаконне звільнення позивача з посади державної служби є втручанням у його приватне та професійне життя, що є несумісним зі статтею 8 Конвенції про захист прав та основних свобод.

З огляду на предмет спору, який стосується втручання відповідача у приватне життя позивача, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 24200,00 грн є цілком співмірними із значенням справи для позивача.

З огляду на розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження суд вважає її достатньо складністю.

Суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19, який полягає в наступному.

Беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта. Отже, участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому паралельно, вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. З огляду на що, такі стадії, як прибуття до суду чи іншої установ та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами.

Суд вважає справедливим, що відповідна компенсація має бути здійснена навіть в тих випадках, коли судове засідання не відбулось з незалежних від адвоката причин.

При цьому суд враховує також правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, згідно з яким подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

З огляду на встановлення сторонами договору про надання правничої допомоги гонорару за представництво в судовому засіданні у фіксованому розмірі суд вважає відповідний розмір витрат належно визначеним в детальному описі робіт та з урахуванням наведених вище Міжгалузевих норм - співмірним із затраченим адвокатом часом та складністю вчинених дій.

Також, з огляду на не визнання відповідачем позову та процесуальну поведінку, що зумовила збільшення тривалості розгляду справи, суд вважає за необхідне застосувати правовий висновок Верховного Суду, викладений у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17, у відповідності з яким метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України від 23.03.2023 № 308-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива Департаменту контролю за підакцизними товарами Державної податкової служби України з 24 березня 2023 року.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива Департаменту контролю за підакцизними товарами Державної податкової служби України з 24 березня 2023 року.

Стягнути з Державної податкової служби України (ідентифікаційний код 43005393, місцезнаходження: Львівська пл., 8, м. Київ, 04053) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.03.2023 по 07.08.2023 включно в розмірі 96 646,92 грн (дев`яносто шість тисяч шістсот сорок шість гривень гривні 92 копійки). Сума зазначена без відрахування обов`язкових податків та зборів.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державної податкової служби України (ідентифікаційний код 43005393, місцезнаходження: Львівська пл., 8, м. Київ, 04053) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі в розмірі 21 920,00 грн (двадцять одну тисячу дев`ятсот двадцять гривень 00 копійок). Сума зазначена без відрахування обов`язкових податків та зборів.

Стягнути на користь на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України (ідентифікаційний код 43005393, місцезнаходження: Львівська пл., 8, м. Київ, 04053) судові витрати у розмірі 24 200,00 грн. (двадцять чотири тисячі двісті гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.