Справа № 420/8955/23
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2023-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8955/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попова В.Ф.,

секретар Стрезєва А.В.,

за участю:

представника позивачки Шаркової Н.Р.,

представника відповідачів Вітріченка І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась в суд з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в якому просить:

- постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. від 19 травня 2016 року у виконавчому провадженні №51069714 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 89008,84 доларів США та 22027,16 грн визнати такою, що не підлягає виконанню.

02.06.2023 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління МЮ (Одеса) та залучено до участі у справі другим відповідачем Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі ВПВР ДДВС МЮУ).

05.07.2023 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 02.08.2023 року.

18.07.2023 року від представника Департаменту ДВС МЮУ надійшло клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки нею пропущено строк звернення до суду передбачений ст. 122 КАС України та 287 КАС України.

Протокольно в судовому засіданні, суд розглянув зазначене клопотання та відхилив його, оскільки позивачка не оскаржує жодну із постанов виконавчого провадження, як про стягнення виконавчого збору так і про відкриття виконавчого провадження. Позовними вимогами ОСОБА_1 є визнання постанови про стягнення виконавчого збору №51069714 такою, що не підлягає виконанню, що не є вимогою про визнання її протиправною та скасування, а відповідно строки передбачені ст. 122, ст. 287 КАС України не можуть застосовуватись до заявлених позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог представниця позивачки зазначила, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні по стягнення виконавчого збору. 21.10.2020 року постановою старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ виконавчий документ у виконавчому провадженні №51069714 від 19.05.2016 року, повернутий стягувачу без виконання на підставі п. 2 частини 1 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження. У цій постанові зазначено, що постанова може бути повторно пред`явлена до примусового виконання протягом трьох місяців до 21.01.2021 року. Оскільки постанова не пред`явлена до виконання і є чинною постанова про накладення арешту, просить визнати її такою, що не підлягає виконанню.

Від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву у якому позовні вимоги не визнали та зазначили, що позивачкою пропущено строк звернення до суду щодо оскарження постанови про стягнення виконавчого збору, а тому вона є чинною. Повернення виконавчого документа не є закінченням виконавчого провадження і не звільняє боржника від обов`язку сплати боргу. Повернення виконавчого документа стягувачу не може слугувати підставою для визнання такою, що не підлягає виконанню постанова про стягнення виконавчого збору від 19.05.2016 року у ВП №51069714. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав пропущення строку звернення до суду, підтримав обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Судом встановлені наступні факти та обставини.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територiального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. від 12 травня 2016 року було відкрито виконавче провадження №51069714 з виконання виконавчого документу - виконавчого напису №3913, виданого 10 грудня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, про звернення стягнення на домоволодіння, що належить ОСОБА_1 , та на земельну дiлянку загальною площею 595 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

19 травня 2016 року старший державний виконавець вiддiлу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. винесла постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 89008,84 доларів США та 22027,16 грн. Указана постанова була винесена в рамках виконавчого провадження №51069714.

07 жовтня 2019 року постановою головного державного виконавця Вiддiлу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М. виконавче провадження №51069714 з примусового виконання виконавчого документу-виконавчого напису №3913, виданого 10 грудня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. про звернення стягнення на домоволодіння та земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було закiнчено вiдповiдно до п. 15 частини 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження.

Постановою старшого державного виконавця Вiддiлу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мiнiстерства юстиції України Башiлова В.О. від 10 жовтня 2019 року було відкрите виконавче провадження №60270421 про примусове виконання постанови ВПВР ДДВС МЮУ №51069714 від 19 травня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 89008,84 доларів США та 22027,16 грн.

Під час здійснення виконавчого провадження №60270421 постановами старшого державного виконавця Вiддiлу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. було накладено арешт на кошти ОСОБА_1 (постанова від 22.07.2020 року), на корпоративні права ОСОБА_1 (постанова від 22.07.2020 року), на все рухоме та нерухоме майно Ясенчук С.М. (постанова від 10.10.2019 року).

Відомості про ОСОБА_1 як про боржника було внесено до Єдиного реєстру боржників.

21 жовтня 2020 року постановою старшого державного виконавця Вiддiлу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян О.Г. виконавчий документ, а саме: постанова ВПВР ДДВС МЮУ у виконавчому провадженні №51069714 від 19.05.2016 року, повернута стягувачу без виконання на підставі п. 2 частини 1 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження.

17 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Відповідача з вимогою зняти арешти, накладенi пiд час здiйснення виконавчого провадження №60270421 постановами старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мiнiстерства юстиції України Григорян О.Г. на кошти ОСОБА_1 (постанова від 22.07.2020 року), на корпоративні права ОСОБА_1 (постанова від 22.07.2020 року), на все рухоме та нерухоме майно Ясенчук С.М. (постанова від 10.10.2019 року).

Не отримавши відповіді позивачка звернулась в суд з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, щодо зняття арештів.

Рішенням Одеського ОАС від 29.07.2022 року у справі № 420/8894/22 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, рішення вступило в законну силу.

Таким чином, у цій справі встановлено, що виконавче провадження №51069714 по стягненню з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 89008,84 доларів США та 22027,16 грн. по якому виконавчий документ - постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 року повернута стягувачу 21.10.2020 року і в подальшому повторно не пред`являлась до виконання.

ОСОБА_1 , посилаючись на пропущення тримісячного строку звернення виконавчого документа до виконання та зазначаючи, що наявність обмежувальних заходів у вигляді арештів майна та рахунків свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод просить визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

До 05 жовтня 2016 року умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), яким і врегульовані спірні правовідносини.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів - постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону №1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Згідно з частиною першою та другою статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Частиною четвертою статті 12 Закону №1404-VIII передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

У розмінні Закону №1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору є різновидом виконавчого документу, примусове виконання якого здійснюється з певними особливостями, обумовленими правовою природою виконавчого збору як плати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

З аналізу статей 26, 45 Закону №1404-VIII випливає, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача.

Винятком з цього правила є випадки, передбачені частиною третьої статті 40 Закону №1404-VIII, зокрема закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, якщо виконавчий збір не стягнуто.

У такому випадку виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує на загальних підставах в окремому виконавчому провадженні, у тому числі урахуванням вимог щодо строку пред`явлення такого виконавчого документа до виконання.

У Розділі XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII закріплено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Особливістю цієї справи є те, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору була прийнята до набрання чинності Законом №1404-VIII.

Водночас Закон №606-XIV, який був чинний на момент прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, спірні правовідносини врегульовував в інший спосіб, але це не впливає на розгляд цієї справи, оскільки всі виконавчі дії вчинялись стягувачем відповідно до Закону №1404-VIII.

При цьому Закон №606-XIV передбачав тотожний визначеному у Законі №1404-VIII механізм безпосереднього стягнення виконавчого збору: за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача в межах основного виконавчого провадження.

Як встановлено судом у цій справі, виконавчий документ яким є постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 року у виконавчому провадженні №51069714 повернута стягувачу 21.10.2020 року і в подальшому повторно не пред`являлась до виконання. У цій постанові, стягувачу - Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мiнiстерства юстиції України у п. 2 було роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 21.01.2021 року.

Як зазначає позивачка і не спростовує представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву, після повернення постанови про стягнення виконавчого збору, повторно така більше не пред`являлась до виконання.

Суд зазначає, що яких-небудь причин не звернення виконавчого документа у строки зазначені у статті 12 Закону №1404-VIII відповідачем не наведено. Із заявами про поновлення строку звернення до виконання відповідач не звертався.

Як зазначено у ст. 11 Закону №1404-VIII - будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Аналізуючи приписи вищенаведених норм Закону №1404-VIII, суд приходить до висновку, що відповідач ВПВР ДДВС МЮУ, не звертаючи виконавчий документ до виконання протягом тривалого часу після його повернення, а саме починаючи з 21.10.2020 року фактично відмовився від такого стягнення.

Суд погоджується з позицією позивачки, що відповідач втратив право на повторне пред`явлення до виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 19.05.2016 року у виконавчому провадженні №51069714 через сплив строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 КАС України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Пропущення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у цій справі, де пропущений строк обраховується роками, суд визнає як іншу причину для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю.

Суд погоджується з обґрунтуванням позивачки, що наявність таких обмежувальних заходів як арешт рухомого, нерухомого майна та рахунків, без вчинення у строки визначені законом дій по стягнення виконавчого збору, свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки впливає на майнові права та інтереси позивачки.

Доводи відповідача щодо строків звернення до суду з цим позовом суд відхилив, а інших обґрунтувань чи доказів на спростування позиції позивачки, відповідач не наводить.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі Серявін та інші проти України).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 1. ст. 77 КАС України позивачкою доведені ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення.

В той же час, відповідач не надав суду належні та допустимі докази, не виклав правові обґрунтування правомірності тривалої бездіяльності, щодо не звернення виконавчого документа до виконання чи вирішення питання щодо поновлення строку звернення до виконання.

У підсумку, з урахуванням вищезазначеного, у сукупності суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.241-246 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельниченко А.В. від 19 травня 2016 року у виконавчому провадженні №51069714 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 89008,84 доларів США та 22027,16 грн визнати такою, що не підлягає виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

З повним текстом сторони можуть ознайомитись через десять днів.

Суддя Попов В.Ф.