Справа № 240/7847/23
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2023 року м. Житомир справа № 240/7847/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом, в якому просить

- визнати протиправною бездіяльність її прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та виплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 20 березня 2017 року;

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016,2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 20 березня 2017 року.

Аргументуючи заявлені вимоги, позивач наголосив, що під час проходження військової служби з 2015 року отримав статус бойових дій, у зв`язку із чим набув право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 14 календарних днів, однак під час проходження служби така відпустка йому не надавалася, а тому має право на отримання відповідної грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

25.05.2023 від представника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі - відповідач, прикордонний загін, Військова частина НОМЕР_2 ) надійшов до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Наголошує, що у Військовій частині НОМЕР_2 позивач проходив службу у період з 29.09.2015 по 07.11.2016, а тому прикордонний загін не являється належним відповідачем у даній справі, так як таким не приймалося будь-якого рішення з приводу звільнення позивача із військової служби.

Відповідно до наказу Житомирського окружного адміністративного суду № 01-36-В від 12.06.2023 (у період з 03.07.2023 до 21.07.2023), суддя Єфіменко О.В. перебувала у щорічній відпустці, тому розгляд даної справи судом відкладався.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 у період з 29.09.2015 по 07.11.2016 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

Згідно з наказом начальника Краматорського прикордонного загону від 29 вересня 2015 року №8-ОС, позивача зараховано до списку особового складу та поставлено на всі види забезпечення у НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) та відповідно до наказу начальника Краматорського прикордонного загону від 11 листопада 2016 року №443-OC позивача виключено зі списків та всіх видів забезпечення прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) у зв`язку з направленням для подальшого проходження військової служби до Північного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (м.Житомир).

Під час військової служби з 20.07.2015 позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 20.07.2015.

Наказом начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України №106-ОС від 20.03.2017 позивача звільнено з військової служби за п.п "б" (за станом здоров`я) п.1 ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в запас.

Як свідчать матеріали справи, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України не провело з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки за 2015-2017 роки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Позивач вважаючи свої права, що належного отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки порушеними, звернувся до суду із даним позовом до прикордонного загону, в якому проходив службу у період з 29.09.2015 по 07.11.2016.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III (Закон - № 2017-III) державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Положеннями частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

У свою чергу, абз.1 ст. 4 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (зі змінами та доповненнями, далі - Закон № 504/96-ВР) установлені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Надання додаткової відпустки окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності передбачено вимогами ст. 16-2 Закону № 504/96-В. Зокрема, учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, що гарантована державою для учасників бойових дій.

Разом з тим, Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Стаття 10-1 цього Закону передбачає право військовослужбовців на відпустки та порядок їх надання та відкликання з них.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України (п.8 ст.10-1 Закону № 2011-XII ).

Поряд із цим, абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Так, відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

За змістом пункту 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Слід також звернути увагу на те, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного суду в зразковій справі № 620/4218/18, чинним законодавством покладено обов`язок на військову частину, з якої звільняється військовослужбовець, провести виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

За змістом пред`явлених до відповідача позовних вимог, позивач просить виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2017 року, як учаснику бойових дій.

При цьому, як вже зазначалося позивач є учасником бойових дій з 20.07.2015 та з 20.03.2017 звільнений з військової служби та виключений зі списків Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України та всіх видів забезпечення.

Відомості про надання позивачу додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік за період з 2015 року по 2017 рік та отримання компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки під час звільнення у матеріалах справи відсутні.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин, суд вважає за необхідне відмітити, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

При цьому, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.

Отже, позивачу під час звільнення підлягала виплаті компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, зокрема у період з 2015 року по 2017 рік, що не було вчинено Північним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, тобто управлінням з якого його звільнено.

Таким чином, суд вважає, що оспорювана компенсація, підлягала виплаті саме під час звільнення із військової служби.

За твердженнями представника відповідача, з якими погоджується суд, прикордонний загін є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки загоном не приймалось будь яких рішень щодо звільнення позивача з військової служби, так як, позивач проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні (військовій частині НОМЕР_2 ) лише у період з вересня 2015 року до листопада 2016 року та в подальшому переведений до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, з якого його з 20.03.2017 звільнено.

Враховуючи викладене, слід зауважити, що саме Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України по справі зобов`язано було нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.03.2017.

У той час, перевіряючи оскаржувану бездіяльність відповідача на відповідність вимогам частини другої статті 19 Конституції України, частини 2 КАС України, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до змісту прохальної частини позовної заяви, позивач просить зобов`язати НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016,2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення - 20 березня 2017 року.

Статтею п`ятою КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Враховуючи вищевикладене, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Суд звертає увагу, що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, жодних дій (бездіяльності) щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016,2017 роки відповідачем не вчинялося.

Ненарахування та невиплата за своєю юридичною природою є проявом бездіяльності суб`єкта владних повноважень в розумінні частини першої статті 5 КАС України, оскільки не передбачають здійснення жодних дій, які б у подальшому можна було б визнати у судовому порядку протиправними.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права та заявлено позовні вимоги щодо судового захисту прав, які відповідачем порушено не було.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, що слугує підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України)

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи прийняте рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.139 КАС України, судом не вирішується.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72, 77-78, 139, 143 243-246 КАС України, суд, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_4 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (вул. Марата, 16, м.Краматорськ, Донецька область, 84301. ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 07 серпня 2023 р.