Справа № 160/19165/22
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участі секретаря судового засідання: Галайди А.В.,
представника позивача: Іванченко А.Л.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Кам`янської районної ради Дніпропетровської області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -
30.11.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Кам`янської районної ради Дніпропетровської області, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, поданої 07.06.2023р.) просить:
- визнати бездіяльність Кам`янської районної ради Дніпропетровської області щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2022 року по 15.12.2022 року, включно, протиправною;
- стягнути з Кам`янської районної ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2022 року по 15.12.2022 року у розмірі 157366,01грн. (сто п`ятдесят сім тисяч триста шістдесят шість грн. 01 коп. (сума вказана без утримання податків й інших обов`язкових платежів);
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: належним чином завірених копій документів, долучених до позовної заяви, для відповідача; відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися.
На виконання вимог вказаної ухвали суду від 05.12.2022 року позивачем 21.12.2022 року усунуті означені недоліки позовної заяви.
11.01.2023 року до суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява.
13.02.2023 року до суду надійшла заява відповідача про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху та надання позивачеві строку для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали суду від 14.02.2023 року представником ОСОБА_1 16.02.2023р. надано відповідні докази на підтвердження сплати судового збору, а саме: дублікат банківської квитанції від 15.02.2023р. на суму 1573,66грн.
Також цією ухвалою витребувано у Кам`янської районної ради Дніпропетровської області: довідку про розмір всіх належних позивачеві сум, нарахованих і виплачених на день її звільнення, із зазначенням їх складових; довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача.
16.03.2023 року до суду від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
17.03.2023 року до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо строку звернення до суду.
05.04.2023 року до суду від представника відповідача надійшла заява про відкладення підготовчого судового засідання, призначеного на 05.04.2023 року.
У підготовчому судовому засіданні 05.04.2023 року усною ухвалою суду, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, витребувано у представника позивача додаткові пояснення відносно дотримання строку звернення до суду з вимогою про визнання протиправною бездіяльності Кам`янської районної ради Дніпропетровської області щодо не своєчасного розрахунку належних ОСОБА_1 сум при звільненні, зазначеною в уточненій позовній заяві, у зв`язку із чим оголошено перерву до 03.05.2023 року на 13:00год.
07.04.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на уточнену позовну заяву у справі, в якому викладено доводи, аналогічні викладеним у відзиві на первинну позовну заяву. Також відповідачем було надано витребувану судом довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача та нараховані позивачеві на день звільнення суми.
26.04.2023 року до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення щодо дотримання строку звернення до суду з цим позовом.
07.06.2023 року до суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій викладено позовні вимоги в оновленій редакції. При цьому подання позивачем уточненої позовної заяви фактично пов`язане з відмовою позивачем від частини первинно заявлених позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Кам`янської районної ради Дніпропетровської області щодо не своєчасного розрахунку належних ОСОБА_1 сум при звільненні, а також з уточненням (викладенням відповідно до вимог ст.5 КАС України) позовних вимог, що стосуються стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із зазначенням вимоги про оскарження бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування і виплати такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, що фактично суть спору в цій частині не змінило і нових підстав таких позовних вимог викладено в уточненій позовній заяві не було.
28.06.2023р. до суду від представника позивача надійшла заява про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу з додатками.
У судовому засіданні 28.06.2023р. позивач та її представник підтримали пред`явлений позов у повному обсязі та, посилаючись на викладені у ньому (з урахуванням уточненої позовної заяви), а також у відповіді на відзив доводи, просили повністю задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача у судове засідання 28.06.2023р. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 22.12.2020р. по 03.10.2022р. працювала в Кам`янській районній раді Дніпропетровської області на посаді заступника голови Кам`янської районної ради Дніпропетровської області.
Розпорядженням голови Кам`янської районної ради Дніпропетровської області від 30.09.2022р. №27-р «ос» «Про припинення повноважень ОСОБА_2 на посаді заступника голови Кам`янської районної ради, керуючого справами виконавчого апарату районної ради» припинено повноваження ОСОБА_1 на вищевказаній посаді за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України та звільнено позивача з цієї посади з 03.10.2022р.
Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з посади 03.10.2022р. з останньою не було проведено повного розрахунку при звільненні, що підтверджується довідками Кам`янської районної ради Дніпропетровської області про заборгованість по заробітній платі від 11.11.2022р. №№1-3, 5-6.
Так, згідно з довідкою Кам`янської районної ради Дніпропетровської області про заборгованість по заробітній платі від 11.11.2022р. №1 заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати за 2021 рік (травень-грудень 2021 року) становить 478542,24грн. (без урахування відрахованих податків).
З довідки Кам`янської районної ради Дніпропетровської області від 11.11.2022р. №5 слідує, що невиплачена позивачеві заробітна плата при звільненні за періоди 2021-2022 роки складає 524416,56грн. (без урахування податків), а невиплачена компенсація за невикористану відпустку 70 календарних днів становить 128136,55грн. (без урахування податків).
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 у березні 2022 року зверталася до суду з позовними вимогами до Кам`янської районної ради Дніпропетровської області, зокрема, щодо стягнення з Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 531342,23грн; щодо стягнення з Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 01.06.2021р. по 01.01.2022р. у розмірі 613531,80 грн; а також щодо стягнення з Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 компенсації у зв`язку із втратою частини доходів у наслідок порушення встановлених строків їх виплати у сумі 3447,50грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2022р. у справі №160/4360/22 позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1: Кабінету Міністрів України, відповідача-2: Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, відповідача-3: Кам`янської районної ради Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; стягнуто з Кам`янської районної ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 478542,24 грн (чотириста сімдесят вісім тисяч п`ятсот сорок дві гривні 24 копійки), сума визначена без утримання податків, зборів та обов`язкових платежів, а також стягнуто з Кам`янської районної ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 компенсацію у зв`язку з втратою частини доходів внаслідок порушення встановлених строків виплати заробітної плати у сумі 27739,85 грн (двадцять сім тисяч сімсот тридцять дев`ять гривень 85 копійок), сума визначена без утримання податків, зборів та обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Однак, як слідує з матеріалів справи, що розглядається, заборгованість з виплати заробітної плати за 2021 рік у сумі 478542,24грн. (без утримання податків), стягнута з відповідача вищевказаним рішенням суду, позивачеві при звільненні з посади 03.10.2022р. так виплачена і не була, що підтверджено зазначеною вище довідкою Кам`янської районної ради Дніпропетровської області про заборгованість по заробітній платі від 11.11.2022р. №1, згідно з якою заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати за 2021 рік (травень-грудень 2021 року) становить 478542,24грн. (без урахування відрахованих податків).

Разом з тим, судом встановлено, що 16.12.2022р. Кам`янською районною радою Дніпропетровської області частково виплачено ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати, а саме: заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за вересень-жовтень 2022 року та по нарахованій, але невиплаченій компенсації за невикористану відпустку 70 календарних днів у загальному розмірі - 174010,87грн. (без урахування податків), а після відрахування податків і зборів сума до виплати склала - 140078,75грн., яка і була виплачена позивачеві 16.12.2022р.

При цьому, відповідач при виплаті позивачеві 16.12.2022р. вищевказаної заборгованості із заробітної плати, що мала бути виплачена ОСОБА_1 при звільненні, не здійснив нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вважаючи, що при здійсненні виплати вищевказаної заборгованості з заробітної плати відповідач порушив строки розрахунку при звільненні, в наслідок чого виникли підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто за період з 04.10.2022р. по 15.12.2022р., проте, відповідачем такий середній заробіток протиправно нараховано та виплачено не було, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та спірним правовідносинам сторін, суд враховує таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України (тут і далі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства слідує, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року по справі №320/1263/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обставина невиконання відповідачем відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України в частині щодо виплати всієї суми належного позивачеві при звільненні грошового забезпечення підтверджена та визнана самим відповідачем, а також виданими ним довідками про заборгованість по заробітній платі від 11.11.2022р. №№1-3, 5-6.

Не проведення з вини відповідача розрахунку із позивачем у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати останньому його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 04.10.2022р. по 15.12.2022р., включно.

Враховуючи, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується звільнення позивача з займаної посади саме 03.10.2022р. та проведення з ним часткового розрахунку щодо виплати заборгованості з заробітної плати, а саме: заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за вересень-жовтень 2022 року та по нарахованій, але невиплаченій компенсації за невикористану відпустку 70 календарних днів у загальному розмірі - 174010,87грн. (без урахування податків), а після відрахування податків і зборів сума до виплати склала - 140078,75грн., яка була виплачена позивачеві лише 16.12.2022р., суд дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України та допущено протиправну бездіяльність через не здійснення нарахування і виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки такого розрахунку при звільненні за період з 04.10.2022 року по 15.12.2022 року.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Поряд з цим, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Верховного Суду, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.

Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову у справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідні висновки корелюються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, у якій, зокрема, зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16) і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, для відступлення від яких не вбачається правових підстав, суд уважає, що при розгляді цього спору слід застосувати принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відтак, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд має встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум і правильну суму, яка була несвоєчасно виплачена позивачеві, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У даному випадку судом встановлено, що розмір усіх належних позивачеві при звільнені сум становить 652553,11грн., із розрахунку: 478542,24грн. + 43445,00грн. + 2429,32грн. + 128136,55грн., з яких:

- 478542,24грн. - заборгованість по виплаті заробітної плати за 2021 рік (травень-грудень 2021 року) (без урахування відрахованих податків);

- 43445,00грн. - заборгованість по виплаті заробітної плати за вересень 2022 року (без урахування відрахованих податків);

- 2429,32грн. - заборгованість по виплаті заробітної плати за жовтень 2022 року (без урахування відрахованих податків);

- 128136,55грн. - заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку 70 календарних днів (без урахування відрахованих податків).

Отже, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 652553,11грн. (100%), з яких 174010,87грн. (43445,00грн. + 2429,32грн. + 128136,55грн.) (26,7%) - сума заборгованості з заробітної плати, а саме: заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за вересень-жовтень 2022 року та по нарахованій, але невиплаченій компенсації за невикористану відпустку 70 календарних днів, яка була фактично виплачена позивачеві лише 16.12.2022р.

При цьому, обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом та визнається учасниками справи, позивач звільнений з займаної посади 03.10.2022р., відтак, при визначенні середньоденної заробітної плати позивача враховується заробітна плата ОСОБА_1 за останні два повних календарних місяця роботи, тобто за серпень та вересень 2022 року, яка складала: заробітна плата за серпень 2022 року - 80167,50грн., заробітна плата за вересень 2022 року - 53445,00грн., а всього разом 133612,50грн., отже середньоденний розмір заробітної плати позивача розраховується наступним чином: 133612,50грн. / 45 (кількість робочих днів в серпні та вересні 2022 року) = 2969,17грн.

Судом також встановлено, що кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2022 року по 15.12.2022 року становить 53 робочих дня.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 157366,01грн., виходячи із наступного розрахунку (2969,17грн. (середньоденний розмір заробітної плати) * 53 (кількість робочих днів затримки з 04.10.2022 року по 15.12.2022 року).

Водночас, суд звертає увагу, що у порівнянні із нарахованою та виплаченою позивачеві сумою заробітної плати в розмірі 174010,87грн. (без урахування податків і зборів), суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 157366,01грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона перевищує суму просточеної виплати заробітної плати позивача.

При цьому, як зазначено судом вище, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, бо синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначено вище, у даному випадку загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 652553,11грн., з яких: 478542,24грн. - заборгованість по виплаті заробітної плати за 2021 рік (травень-грудень 2021 року) (без урахування відрахованих податків); 174010,87грн. (43445,00грн. + 2429,32грн. + 128136,55грн.) - сума заборгованості з заробітної плати, а саме: заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за вересень-жовтень 2022 року та по нарахованій, але невиплаченій компенсації за невикористану відпустку 70 календарних днів, яка була фактично виплачена позивачеві лише 16.12.2022р. Відтак, розмір невиплачених своєчасно сум заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 174010,87грн. від розміру всіх належних позивачеві при звільненні сум (652553,11грн. (100%)) становить 26,7%.

Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виплати заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за вересень-жовтень 2022 року та по нарахованій, але невиплаченій компенсації за невикористану відпустку 70 календарних днів) становить 157366,01грн.

Відтак, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме у розмірі 42016,73грн. із розрахунку (26,7% від 157366,01грн.).

Аналогічна правова позиція щодо обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висловлена Верховним Судом у постановах від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи викладене у сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з Кам`янської районної ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 моральної шкоду у сумі 10000 грн. (десять тисяч гривень), з огляду на таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із роз`ясненнями у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, неодноразово були сформульовані Верховним Судом, у тому числі у постановах від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року в справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їхню інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження; встановити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

При цьому в силу приписів статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їхньої правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

Водночас Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 квітня 2019 року в справі №818/1429/17, від 27 червня 2019 року в справі №825/1030/17, від 12 листопада 2019 року в справі №818/1393/17, від 18 листопада 2019 року в справі №820/5044/18, від 28 листопада 2019 року в справі №826/27549/15, від 28 лютого 2020 року в справі №804/2593/17, від 18 червня 2020 року в справі №339/183/16-а, від 02 вересня 2020 року в справі №1340/4056/18, від 24 вересня 2020 року в справі №1.380.2019.001368, від 18 лютого 2021 року в справі №420/7423/19 та від 25 березня 2021 року в справі №520/4577/19, указував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі, в тому числі, встановлений статтею 78 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків тощо.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 12.11.2019 року у справі №818/1430/17 та від 14.05.2020р. у справі №822/231/16.

Як слідує з позовної заяви, позивач стверджує, що оскаржуваною протиправною бездіяльністю відповідача йому завдано моральної шкоди, при цьому сам факт несвоєчасного розрахунку при звільненні спричинив таку моральну шкоду та вже є підставою для її відшкодування, адже, при звільненні позивач розраховувала на кошти, що їй мали сплатити у день звільнення, однак, протиправні дії відповідача поставили позивача у скрутне становище та позбавили її гарантованого Конституцією України права на нормальний рівень життя.

У розглядуваному випадку суд звертає увагу на те, що позивачем не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише загальні фрази щодо того, що його моральні страждання - емоції, безпосередньо пов`язані з протиправною поведінкою відповідача і знаходяться з нею в причинному зв`язку.

Разом з цим, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань протиправною поведінкою відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення саме через оскаржувану бездіяльність відповідача здоров`я позивача (медичних довідок, висновків тощо) або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконної бездіяльності відповідача, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Відтак позивачем не доведено у чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода та якими доказами це підтверджується, при цьому позивачем також не надано належних доказів своїх страждань та причинний зв`язок їх саме зі протиправною бездіяльністю відповідача, а тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

З огляду на наведене у сукупності, в тому числі у зв`язку із ненаданням позивачем належних доказів своїх страждань та причинний зв`язок їх саме зі оскаржуваною бездіяльністю відповідача, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення моральної шкоди.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати зі сплати судового збору, понесені нею при зверненні до суду з цією позовною заявою у розмірі 1573,66грн., підлягають відшкодуванню на її користь пропорційно до частини задоволених позовних вимог у сумі 420,17грн. шляхом стягнення цієї суми коштів з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань відповідно до ч.1, ч.3 ст.139 КАС України.

Щодо клопотання позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14500,00грн., суд зазначає наступне.

Так, за змістом приписів ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

З аналізу положень статті 134 КАС України слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню у судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною.

Водночас, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021р. у справі №200/10535/19-а, від 05.08.2020р. у справі №640/15803/19.

Як зазначалося вище, за правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі № 816/416/18.

Приписами п.4 ч.1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону №5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до п. 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст.30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009р. №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, схвалених Установчим З`їздом адвокатів України від 17.11.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Таким чином, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо. Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.09.2019р. у справі №810/2760/17.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України , від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України , заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховним Судом у постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.04.2020р. у справі №922/2685/19.

Такі самі критерії використовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні ЄСПЛ справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, суд виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), №34884/97, рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», рішення від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»).

При цьому, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою у постанові від 23.04.2019р. у справі №826/9047/16.

Судом встановлено, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу останнім надано Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 20.11.2022р. №19/2022, укладений між адвокатом Іванченко А.Л. (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт); Додаткові угоди №1 від 20.11.2022р. та №2 від 11.01.2023р. до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 20.11.2022р. №19/2022; акти виконаних робіт №1 від 23.11.2022р., №2 від 09.02.2023р., №3 від 18.02.2023р., №4 від 28.06.2023р., а також квитанції та платіжні інструкції про сплату Клієнтом коштів Адвокату на загальну суму 14500,00грн.

Відповідно до п.1.1 Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 20.11.2022р. №19/2022 (далі - Договір) Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;

- складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру;

- складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та будь-яких інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства);

- представництво та захист інтересів Клієнта в будь-яких органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, провадження у справах про адміністративні правопорушення, органах державної виконавчої служби та приватних виконавців, органах Національної поліції України, органах прокуратури, органах Державної податкової служби України та усіх інших правоохоронних органах, Міністерства юстиції України тощо з будь-яких питань.

Згідно з п.7.1 Договору отримання винагороди Адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. Гонорар - винагорода Адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів Клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені Договором.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокату за надану в межах цього Договору правову допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін.

Відповідно до Додаткової угоди №1 від 20.11.2022р. до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 20.11.2022р. №19/2022 вартість послуг складає:

- перша консультація та узгодження правової позиції - 1000,00грн.;

- складання позовної заяви, підготовка необхідного пакету документів для подачі позову до суду, направлення позовної заяви на адресу суду засобами поштового зв`язку - 4000,00грн.;

- представлення інтересів в суді, одне судове засідання - 1500,00грн.;

- складання відповіді на відзив - 2500,00грн.

Відповідно до Додаткової угоди №2 від 11.01.2023р. до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 20.11.2022р. №19/2022 вартість послуг складає:

- складання уточненої позовної заяви - 2500,00грн.

Згідно з актом виконаних робіт №1 від 23.11.2022р. перелік наданих Адвокатом послуг становить:

1) перша консультація та узгодження правової позиції - 1000,00грн.;

2) складання позовної заяви про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, підготовка необхідного пакету документів для подачі позову до суду, направлення позовної заяви на адресу суду засобами поштового зв`язку - 4000,00грн.

Згідно з актом виконаних робіт №2 від 09.02.2023р. перелік наданих Адвокатом послуг становить:

1) складання та подання до суду уточненої позовної заяви - 2500,00грн.

Згідно з актом виконаних робіт №3 від 18.02.2023р. перелік наданих Адвокатом послуг становить:

1) складання та подання до суду відповіді на відзив у справі №160/19165/22 - 2500,00грн.

Згідно з актом виконаних робіт №4 від 28.06.2023р. перелік наданих Адвокатом послуг становить:

1) представлення інтересів у судовому засіданні - 1500,00грн. (одне судове засідання, в якому адвокат безпосередньо брала участь):

- судове засідання 05.04.2023р.;

- судове засідання 06.06.2023р.;

- судове засідання 28.06.2023р.

Згідно з дублікатом квитанції №0.0..1 від 23.11.2022р., дублікатом квитанції до платіжної інструкції №0.0..1 від 09.02.2023р., платіжною інструкцією №@PL049075 від 18.02.2023р. та квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 від 28.06.2023р. ОСОБА_1 сплачено на користь адвоката Іванченко А.Л. кошти в загальній сумі 14500,00грн. за надання правничої допомоги згідно з Договором про надання професійної правничої (правової) допомоги від 20.11.2022р. №19/2022.

Посилаючись на вищевказані докази, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 14500,00грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в цій адміністративній справі, суд враховує наступне.

Системний аналіз наведених вище норм КАС України дозволяє дійти висновку, що витрати на професійну правничу допомогу є обставиною, яка підлягає доведенню та яку належить оцінити за формою та змістом.

За формальним критерієм, про що йдеться у ч. 3 ст. 134 КАС України, на сторону, яка заявляє про розподіл, покладається тягар надання відповідних первинних документів, які дають можливість зробити висновок про наявність договірних відносин між адвокатом та стороною у справі (1) з приводу надання останньому правничих послуг, які стосуються такої справи, (2) за результатом яких такі послуги були реально надані, а їх вартість сплачена.

Змістовий аналіз обставини понесення судових витрат полягає у наданні оцінки їх співмірності, при цьому, обов`язок доведення співмірності та неспівмірності покладається відповідно на сторону, яка заявляє про розподіл та яка заперечує щодо такого.

Про необхідність надати оцінку як формальному, так і змістовому критеріям обставини понесення судових витрат наголосив також Верховний Суд у постанові від 09.03.2021р. у справі № 200/10535/19-а. Скасовуючи судове рішення апеляційної інстанції, яким задоволено вимогу стягнути витрати на професійну правничу допомогу виключно за формальним критерієм, Верховний Суд дійшов до висновку про його ухвалення без повної та всебічної оцінки доказів, наявних у матеріалах справи.

Резюмуючи викладене, навіть за відсутності заперечень іншої сторони щодо розміру судових витрат, суд зобов`язаний повно та всебічно надати оцінку співмірності понесених витрат придбаним послугам з точки зору складності справи, витраченого часу, обсягу виконаних робіт, ціни та значення справи для сторони на підставі наявних у матеріалах справи документів.

У даному випадку розглянута справа є нескладною, однак, навіть у справах незначної складності особа не може бути обмежена у можливості звернутися за правовою допомогою, у тому числі розраховуючи на компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, суд зазначає, що у розглянутому випадку не можна вважати, що при визначенні гонорару на рівні 14500,00грн. була врахована складність справи та її істотні обставини, у зв`язку із чим суд вважає неспівмірним та непропорційним покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у такому розмірі.

Крім того, суд зазначає, що окремою вимогою до витрат на професійну правничу допомогу, як-то передбачено ч. 4 ст.134 КАС України, є детальний опис послуги, зокрема, із зазначенням витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) часу, чого у даному випадку надані акти виконаних робіт не містять.

З огляду на наведене, заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 14500,00грн. є неспівмірними з категорією та складністю справи, позаяк, як зазначалося вище, дана справа не викликає складності у правовому розумінні та не містить великого обсягу досліджуваних доказів, а також не потребує складання значної кількості процесуальних документів учасниками справи, відтак, і така вартість щодо складання позовної заяви - 4000,00грн. є необґрунтовано завищеною. При цьому також необґрунтованим є розмір витрат на правову допомогу адвоката, зокрема, щодо складання та подання до суду уточненої позовної заяви - 2500,00грн. та щодо складання та подання до суду відповіді на відзив у справі №160/19165/22 - 2500,00грн., позаяк з цих документів слідує, що вони є аналогічними первинній позовній заяві, а наведені в них уточнення є невеликими за обсягом та, відповідно, не потребували значного часу. Водночас, як зазначалося вище, надані акти виконаних робіт взагалі не містять інформації щодо кількості витраченого адвокатом часу на надання таких послуг.

У поданих документах жодним чином не обґрунтовано вартість наданих правових послуг з урахуванням їх обсягу відповідно до умов Договору, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), та, виходячи з предмету спору та характеру спірних відносин, а, отже заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому не можуть бути стягнуті у заявленому розмірі.

В той же час, оскільки позивач, у зв`язку із протиправними діями відповідача був вимушений звернутися до суду за захистом порушених прав, у зв`язку із чим ним було понесено витрати на професійну правничу допомогу, при цьому адвокат Іванченко А.Л. дійсно брала участь у судовому розгляді справи шляхом складання та подання процесуальних документів та безпосередньо приймаючи участь у судових засіданнях, враховуючи принцип співмірності та часткове задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6500,00грн., оскільки така вартість наданих адвокатом послуг є обґрунтованою та співмірною зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданої адвокатом правничої допомоги.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що підтвердженими належними та допустимими в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України доказами є витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 6500,00грн.

Відтак, у стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000,00грн., про відшкодування якої просив позивач, слід відмовити у зв`язку із не наданням позивачем належних доказів їх співмірності та розумності, а також того, що вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому, суд зазначає, що в Кодексі адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементовано нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічний підхід щодо застосування положення частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за умови погодження сторонами при укладанні договору про надання правничої допомоги оплати таких витрат у майбутньому, застосовано Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі №813/481/18, від 29 жовтня 2020 року у справі №686/5064/20, від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20.

Зважаючи на те, що суддя Турова О.М. у період з 03.07.2023р. по 28.07.2023р. перебувала у щорічній відпустці, повний текст судового рішення складено після виходу з відпустки.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Кам`янської районної ради Дніпропетровської області (, місцезнаходження: проспект Свободи, 2/1, м. Кам`янське, Дніпропетровська область, 51900) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Кам`янської районної ради Дніпропетровської області (, місцезнаходження: проспект Свободи, 2/1, м. Кам`янське, Дніпропетровська область, 51900) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2022 року по 15.12.2022 року, включно.

Стягнути з Кам`янської районної ради Дніпропетровської області (, місцезнаходження: проспект Свободи, 2/1, м. Кам`янське, Дніпропетровська область, 51900) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 04.10.2022 року по 15.12.2022 року, включно, у розмірі 42016,73грн. (сорок дві тисячі шістнадцять гривень 73 копійки).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Кам`янської районної ради Дніпропетровської області (, місцезнаходження: проспект Свободи, 2/1, м. Кам`янське, Дніпропетровська область, 51900) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог у сумі 420,17грн. (чотириста двадцять гривень 17 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6500,00грн. (шість тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 04.08.2023р.

Суддя: О.М. Турова