Справа № 120/5864/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 р. Справа № 120/5864/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павлі Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" про визнання дій незаконними,

УСТАНОВИВ:

05.05.2023 до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Кравчука М.О., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" про визнання незаконними дій відповідача щодо вимоги залишити приміщення установи під час повітряної тривоги відвідувачів засудженого ОСОБА_1 під час тривалого побачення.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач засуджений до довічного позбавлення волі та з 13.09.2004 відбуває покарання в державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)". 09.12.2022 до позивача приїздила мати ОСОБА_2 , а 09.01.2023 - сестра ОСОБА_3 . Водночас під їх перебування в установі співробітники відповідача пропонували їм підписати лист-згоду про те, що у випадку повітряної тривоги довготривале побачення буде припинено і вони будуть примусово виведені до підвалу, що використовується як бомбосховище на території установи, незалежно від часу доби. Після закінчення тривоги побачення продовжиться, а засудженого залишають в камері, щоб чекати на рідних. При цьому матері і сестрі позивача повідомили, що якщо вони не підпишуть відповідного листа, то побачення надане не буде.

Позивач вважає вказану вимогу відповідача неправомірною, оскільки установа немає законних повноважень на вчинення дій з припинення побачень під час повітряної тривоги.

Ухвалою суду від 10.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України. Позивачу та його представнику запропоновано протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали усунути виявлені судом недоліки позовної заяви, а саме: 1) надати належні й допустимі докази на підтвердження наявності у позивача пільг зі сплати судового збору відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір"; 2) конкретизувати, які саме вчинені відповідачем дії позивач вважає неправомірними і такими, що порушили або порушують його права та законні інтереси, внаслідок чого позивач звертається з позовом до адміністративного суду; 3) надати суду докази, які б свідчили про те, що оскаржувані дії дійсно мали місце та були вчинені, внаслідок чого відбулося порушення прав та законних інтересів позивача.

19.05.2023 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків позовної заяви. До заяви додано довідку державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" від 28.12.2022, зі змісту якої вбачається, що з 13.09.2004 по теперішній час ОСОБА_1 в установі не працював, доходів від трудового використання не мав, знаходиться на повному державному забезпеченні, а на його особовому рахунку є кошти в сумі 101,47 грн. Крім того, представник зазначив, що спосіб захисту прав позивача у спірних правовідносинах визначений у позовній заяві і позивач просить суд визнати незаконними дії відповідача щодо вимоги залишити приміщення установи під час повітряної тривоги відвідувачів засудженого ОСОБА_1 під час тривалого побачення. Також представник вказує на відсутність у сторони позивача будь-яких інших доказів, окрім тих, що були додані до позовної заяви, та просить суд надати їм оцінку під час розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 24.05.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вирішуючи питання щодо підсудності справи, суд врахував таке.

Згідно з п. 13-1 ч. 1 ст. 537 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.

Водночас в силу приписів ч. 2 ст. 539 КПК України розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Як видно з матеріалів позовної заяви та предмету позову, оскаржувані позивачем дії відповідачів охоплюються іншими діями адміністрації установи виконання покарань в розумінні положень п. 13-1 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Отже, відповідно до ч. 9 ст. 539 КПК України розгляд вимог позивача має здійснюватись за правилами адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 20 КАС України визначено п`ять категорій справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Ця справа до жодної з таких категорій не належить.

Таким чином, підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 20 КАС України, відповідно до яких окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

На сьогодні позивач відбуває покарання у державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)"(місцезнаходження установи: 21001, м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2), до якої і пред`явлено заявлені в адміністративному позові вимоги.

Відтак, з урахуванням правил предметної юрисдикції та територіальної підсудності, ця справа підсудна Вінницькому окружному адміністративному суду.

15.06.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та вказує на те, що державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" не порушувала право позивача на довгострокові побачення.

Відповідач зазначає, що у зв`язку з введенням на всій території України воєнного стан, на виконання розпорядження Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 05.08.2022 та з метою збереження життя та здоров`я не лише засуджених і персоналу установу, але й відвідувачів, з особами, які прибувають до установи на побачення із засудженими проводиться роз`яснювальна робота про можливість небезпеки ракетно-бомбових ударів по території України, в тому числі і в місці дислокації установи, порядок дій при оголошенні сигналу повітряної тривоги, місце розташування найближчих укриттів, маршрут слідування та порядок повернення до побачення після закінчення дії сигналу тривоги. При цьому, задля уникнення непорозумінь в майбутньому, у відвідувачів відбирається розписка про те, що із ними проводилась відповідна роз`яснювальна робота та що вони усвідомлюють небезпеку можливих ракетно-бомбових ударів під час побачень, а також про порядок дій після оголошення сигналу повітряної тривоги та після його закінчення.

Відповідач наголошує на тому, що за змістом позовної заяви до відвідувачів засудженого ОСОБА_1 не пред`являлись вимоги про припинення короткострокового чи тривалого побачення, а проводилась виключно роз`яснювальна робота щодо безпекової ситуації під час перебування на території установи. Відтак порушення прав позивача внаслідок оскаржуваних дій адміністрації установи не відбулося.

15 та 16.06.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача не погоджується з аргументами відповідача, викладеними у відзиві, та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник позивача звертає увагу на те, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану виникла лише можливість обмеження певних прав громадян, але щоб такі обмеження могли застосовуватися потрібні правові підстави, яких відповідач немає.

На думку представника позивача, навіть незважаючи на сигнал повітряної тривоги та ймовірність ракетно-бомбових ударів по установі, відповідач позбавлений законних повноважень на здійснення примусової евакуації відвідувачів засуджених.

07.06.2023 та 20.06.2023 від представника позивача надійшли додаткові письмові докази на підтвердження доводів позовної заяви. Представник надає суду та просить врахувати під час розгляду справи окремі відповіді державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" на адвокатські запити щодо спірних питань, а також заяви дружини, матері та сестри позивача, у яких містяться поясненнями щодо їх примушування відповідачем написати розписку про ознайомлення з порядком надання побачень в установі.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх доводів та заперечень, суд при вирішенні справи по суті керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Статтею 2 КВК України визначено, що кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).

В силу приписів ч. 3 ст. 107 КВК України засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 110 КВК України засуджені мають право на побачення: короткострокові тривалістю до чотирьох годин і тривалі - до трьох діб. Короткострокові побачення надаються з родичами або іншими особами у присутності представника колонії. Тривалі побачення надаються з правом спільного проживання і тільки з близькими родичами (подружжя, батьки, діти, усиновлювачі, усиновлені, рідні брати й сестри, дід, баба, онуки). Тривалі побачення можуть надаватися і подружжю, яке проживало однією сім`єю, але не перебувало у шлюбі, за умови, що в них є спільні неповнолітні діти. Оплата послуг за користування кімнатами короткострокових і тривалих побачень здійснюється засудженими або їх родичами чи іншими особами за рахунок власних коштів.

Крім того, частини п`ятою статті 151 КВК України передбачено, що засуджені до довічного позбавлення волі мають право, зокрема, одержувати один раз на місяць короткострокове побачення та один раз на два місяці тривале побачення з близькими родичами (подружжя, батьки, діти, всиновлювачі, всиновлені, рідні брати і сестри, дід, баба, онуки). Тривалі побачення можуть надаватися і подружжю, яке проживало однією сім`єю, але не перебувало у шлюбі, за умови, що в них є спільні неповнолітні діти.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5, які є обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

Відповідно до частини 1 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, окрім іншого зазначено, що засудженим за нормами, встановленими статтями 51, 59, 110, 151 КВК України, надаються короткострокові побачення (з родичами та іншими особами у присутності представника адміністрації установи виконання покарань) та тривалі побачення (надаються з правом спільного проживання і тільки з близькими родичами (подружжя, батьки, діти, всиновлювачі, всиновлені, рідні брати й сестри, дід, баба, онуки).

Перші побачення, крім побачень з адвокатом або іншим фахівцем у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, а також захисником у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до статті 45 Кримінального процесуального кодексу України, засудженому надаються після переведення його з дільниці карантину, діагностики і розподілу до дільниці ресоціалізації або дільниці посиленого контролю.

Наступне побачення надається після закінчення періоду, що дорівнює частині строку від ділення тривалості року на кількість відповідних побачень, на які засуджений має право протягом року. Відхилення від визначеного строку не може перевищувати 5 діб. Невикористані в поточному періоді побачення на наступний період не переносяться.

Об`єднання побачень або розділення одного побачення на декілька періодів не дозволяється.

Дозвіл на побачення надається начальником установи виконання покарань, його першим заступником або особами, які виконують їх обов`язки, за заявою засудженого чи особи, яка прибула на побачення. Перед отриманням такого дозволу заяву про надання побачення обов`язково реєструє молодший інспектор чергової зміни з проведення побачень.

У разі відмови в наданні побачення на заяві засудженого або особи, яка бажає з ним зустрітися, робиться відмітка про причини відмови. На вимогу засудженого або особи, яка подала заяву про надання побачення, надається копія заяви з відміткою про причини відмови.

У разі запровадження в установі виконання покарань режиму особливих умов побачення можуть бути тимчасово відмінені.

Тривалість побачень установлюється адміністрацією установи виконання покарань залежно від пропускної спроможності приміщень, у яких вони проводяться, а також з урахуванням поведінки засудженого, його ставлення до праці та навчання. У всіх випадках короткострокові побачення не можуть тривати менше двох годин, а тривалі - менше доби, якщо на коротших строках не наполягають особи, які перебувають на побаченні.

Облік наданих засудженому побачень (у тому числі наданих як заохочення) ведеться молодшими інспекторами чергової зміни в картках обліку побачень, видачі посилок (передач) і бандеролей.

Таким чином, засуджені до позбавлення волі мають право на побачення, яке реалізується в порядку, визначеному нормами чинного законодавства, та з урахуванням інших умов, які можуть впливати на його реалізацію (режим особливих умов, фактичні спроможності установи відбування покарання, поведінка засудженого, карантинні та інші заходи протиепідемічного характеру тощо).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить суд визнати незаконними дії відповідача щодо вимоги залишити приміщення під час повітряної тривоги відвідувачів позивача під час тривалого побачення.

Водночас зі змісту позовної заяви слідує, що співробітники відповідача пропонували підписати відвідувачам позивача лист, в якому зазначено про те, що у випадку повітряної тривоги їхнє побачення буде припинено і вони будуть примусово виведені до підвалу, що використовується як бомбосховище.

Оскільки позивачем у цій справі є саме засуджений ОСОБА_1 , суд виходить з того, що звернення до суду з цим позовом спрямоване на захист його права, як засудженого, на побачення.

Втім, під час розгляду справи, з урахуванням наведених позивачем доводів на підтримку заявлених позовних вимог, судом не встановлено порушення відповідачем зазначеного права позивача, що і стало підставою для його звернення до суду з цим позовом.

Суд доходить висновку, що за своєю суттю позовні вимоги спрямовані на майбутнє і стосуються не захисту вже порушеного права позивача на побачення, а упередження його порушення, оскільки позивач припускає, що таке його право може бути порушене відповідачем (шляхом переривання побачень під час оголошення повітряної тривоги).

На думку суду, такі вимоги є передчасними і не можуть бути задоволені, адже судовому захисту підлягають порушені права та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин, а не ті права та інтереси, які можливо будуть порушені суб`єктом владних повноважень у майбутньому (у цьому разі - право позивача на побачення).

Наведений висновок додатково підтверджується змістом заявлених позовних вимог та обраним позивачем способом судового захисту, який фактично полягає у визнанні неправомірними дій відповідача, вчинених щодо третіх осіб, а не щодо самого позивача, та не передбачає жодного рішення суду про спосіб захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах, які, як вважає позивач, були порушені відповідачем.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України право на судовий захист, звертаючись до адміністративного суду особа вказує у адміністративному позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/393/19 вказала на те, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи від вчинення дій на майбутнє (див. постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 826/3244/15 (пункти 26-27)).

Отже, адміністративне судочинство, як різновид правосуддя, спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.

Водночас право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Для того, щоб судовий захист було надано, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах.

З огляду на викладене, беручи до уваги, що судовому захисту підлягає тільки порушене на момент звернення до суду право позивача, а під час розгляду справи судом не встановлено факту порушення оскаржуваними діями відповідача того права, на захист якого подано адміністративний позов (права на побачення), суд приходить до переконання про відсутність достатніх правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В силу вимог ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, при вирішенні справи суд не бере до уваги надані позивачем письмові пояснень громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як такі, що не є засобом доказування в адміністративній справі та не відповідають передбаченим законом критеріям допустимості доказів.

При цьому суд враховує, що позивач не заявляв клопотання про допит вказаних осіб як свідків в порядку, визначеному ст.ст. 44, 65, 92, 166 КАС України.

Щодо наданих позивачем листів державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)", зокрема відповіді від 25.05.2023 № 8/5245 на адвокатський запит представника позивача, то такі, на думку суду, не підтверджують обґрунтованість заявлених позовних вимог, а лише містять роз`яснення на вимогу запитувача інформації щодо порядку дій, осіб, які перебувають на території установи, під час оголошення сигналу повітряної тривоги задля мінімізації ризиків для життя і здоров`я таких осіб у зв`язку з проведенням на території України бойових дій, введенням в державі воєнного стану та дією режиму особливих умов, запровадженого в умовах такого стану в установах виконання покарань.

Відповідно до положень ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши основні доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні вимог адміністративного позову належить відмовити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших пов`язаних з розглядом справи витрат не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце відбування покарання: державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)", місцезнаходження установи: 21001, м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2);

2) представник позивача: адвокат Кравчук Михайло Олександрович (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ВН № 000473 від 24.04.2019, адреса для листування: вул. Театральна, 51, м. Вінниця, 21050);

3) відповідач: державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)", місцезнаходження установи: 21001, м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2).

Повне судове рішення складено та підписано суддею 08.08.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович