Справа № 160/4018/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Третій апеляційний адміністративний суд
26 липня 2023 року Справа № 160/4018/23
О К Р Е М А Д У М К А
судді Третього апеляційного адміністративного суду Дурасової Ю.В.
стосовно постанови Третього апеляційного адміністративного суду у справі №160/4018/23
за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 року (суддя Сліпець Н.Є.)
у адміністративній справі №160/4018/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, (видача паспорту у формі книжечки).
Користуючись правом на окрему думку, наданим частиною 3 ст. 34 КАС України, вважаю за необхідне висловити наступні думки щодо постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 року у справі № 160/4018/23.
На мою думку при розгляді апеляційної скарги у справі №160/4018/23 та прийнятті постанови від 26.07.2023 року - були підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, та, як наслідок, залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Виклад обставин справи:
Позивач звернувся до відповідача з заявою про оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку із пошкодженням та непридатністю для подальшого використання. Своє бажання в оформленні паспорта у формі книжечки позивач обґрунтовує тим, що не дає згоду на збір та обробку персональних даних, що є неправомірним втручанням в його особисте життя з боку держави внаслідок релігійних переконань. Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі №806/3265/17, якою визначено право особи на отримання паспорта громадянина України у формі книжечки.
Відповідач (Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області) відмовив у видачі паспорта у формі книжечки, пославшись на те, що переконання особи та належність до окремих соціальних груп, не можуть бути підставою для звільнення особи від обов`язку перед державою або відмови від виконання законів.
Також відповідач зазначив, що рішення Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 (на яке посилається позивач) щодо зобов`язання ДМС видати паспорт у формі книжечки не може бути підставою для видачі їй паспорту у форма книжечки, оскільки таке рішення є рішенням індивідуальної дії, тому не може бути застосовано до правовідносин з позивачем.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 позов задоволено та зобов`язано відповідача видати позивачу паспорт в формі книжечки (а.с. 60-65).

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивач має право відповідно до положень Конституції України та чинного законодавства України отримати паспорт громадянина України зразка 1994, у вигляді паспортної книжечки у зв`язку з обміном замість пошкодженого та непридатного для користування паспорту громадянина України у формі пластикової ID-картки.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 року у справі №160/4018/23 рішення суду першої інстанції - скасовано, та відмовлено в задоволенні позову.

Свою позицію суд апеляційної інстанції обґрунтував тим, що персональні дані щодо позивача були внесені до Єдиного державного демографічного реєстру та присвоєний унікальний номер запису в реєстрі, тому відсутні порушення ЗУ «Про захист персональних даних». Вказує, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі №806/3265/17 стосується правовідносин виключно з огляду на релігійні переконання особи, яка ніколи не зверталася за оформленням біометричних документів. Суд апеляційної інстанції посилається на постанови Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №160/1/21 та від 08.06.2023 у справі №380/5977/21.

Вважаю, що скасування рішення суду першої інстанції у справі №160/4018/23, яким було задоволено позов, призвело до порушення ряду норм законодавства України, а саме:

- ст. 3, 8, ст. 32 Конституції України;

- ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- ч.5 ст.242 КАС України.

На мою думку, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у зразковій справі №806/3265/17 спростовуються висновки суду апеляційної інстанції у справі №160/4018/23 щодо необґрунтованості посилань позивача на його релігійні переконання одержати паспорт громадянина України у формі книжечки.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо громадянин, через свої особисті переконання (також релігійні), хоче отримати паспорт у вигляді книжечки, то відмова у видачі йому такого паспорта є порушенням права громадянина на свободу вибору.

Позивач в позові зазначив, що через свої релігійні переконання бажає отримати паспорт в формі книжечки, та не бажає отримувати паспорт в формі ID-картки.

Зазначена обставина, на мою думку, є важливою для застосування висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі №806/3265/17, оскільки вказаним рішенням були захищені релігійні погляди особи, а також захищено право громадянина України на свободу вибору (невтручання в особисте і сімейне життя, що передбачене ст. 32 Конституції України).

Водночас вважаю, що не тільки релігійні переконання особи можуть бути підставою для видачі паспорту у формі книжечки, а будь-які переконання особи, оскільки в демократичному суспільстві існує право громадянина на свободу вибору (невтручання в особисте і сімейне життя, що передбачене ст. 32 Конституції України та ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини).

Так, статтею 24 Конституції України визначено, що не може бути привілеїв та обмежень за будь-якими ознаками (зокрема і релігійними). Натомість, інше свідчить про дискримінацію.

Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у зразковій справі №806/3265/17, вказано, що із зазначених конституційних норм, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Водночас, суд апеляційної інстанції не надав оцінку зазначеному з позиції верховенства права та конституційних норм.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Отже, вказаною конституційною нормою не допускається збирання інформації про особу без згоди особи.

Суд апеляційної інстанції також не звернув увагу на зазначену норму Конституції України, та припустився помилкового висновку, що оскільки позивачем була раніше отримана ID-картка, то це свідчить про погодження внесення інформації до ЄДДР та надання згоди на отримання певної інформації, у зв`язку з чим позивачу присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є незмінний.

Водночас, слід зважити на те, що в даний час переконання позивача змінилися, і він за своїми релігійними переконаннями бажає отримати паспорт громадянина України у формі книжечки, при цьому не дає згоду на обробку персональних даних.

На мою думку, на даний час таке переконання позивача щодо отримання паспорту громадянина України в формі книжечки ніяким чином не може вплинути на національну безпеку України, економічний добробут України, не порушує прав інших людей, також це питання не має переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, тому не задоволення такої вимоги позивача як видача паспорту в формі книжечки є протиправним та свідчить про не дотримання судом принципу пропорційності, що визначений пунктом 8 частини 2 статті 2 КАС України.

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року N 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частині 2 ст. 32 Конституції України, зокрема:

неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо.

Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.

Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя.

Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Оскільки вимога позивача про видачу йому паспорту громадянина України в формі книжечки не містить будь-якої загрози національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Зокрема, такий висновок був висвітлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у зразковій справі №806/3265/17, однак суд апеляційної інстанції не бере це до уваги, оскільки вважає, що такий висновок Верховного Суду не пов`язаний з справою, що розглядається.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "C. проти Бельгії" від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)).

Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа N 2346/02, ECHR 2002 та п. 65. рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України" (заява N 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява N 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Вважаю, що з урахуванням вищезазначених норм Конституції України, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також правових висновків Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 від 19.09.2018 року наявні підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у справі №160/4018/23, яким задоволено позов, - без змін.

(У зв`язку з тим, що текст рішення у справі №160/4018/23 виготовлено 04.08.2023 року членом колегії суддею Лукмановою О.М., то до Державного реєстру судових рішень рішення у даній справі також направлено 04.08.2023).

Суддя Третього апеляційного адміністративного суду Ю. В. Дурасова