Справа № 120/8128/23
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 серпня 2023 р. Справа № 120/8128/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовною заявою до Служби зовнішньої розвідки України (далі - СЗР України), в якій просить:

- визнати протиправною відмову у наданні інформації згідно з запитом ОСОБА_1 від 21.11.2022 в частині, що стосується надання копії Інструкції, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК, зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами);

- зобов`язати надати повну, достовірну та об`єктивну інформацію згідно з його запитом від 21.11.2022 в частині, що стосується надання копії Інструкції, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК, зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами) протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду, на електронну адресу ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 21.11.2022 позивач звернувся до відповідача з запитом про надання інформації у вигляді копій відомчих документів. Листом від 25.11.2022 за № 19/1/1125-ВС/Н відповідач відмовив у наданні копій запитуваних розпорядчих актів та витягів з них, посилаючись на те, що зміст зазначених актів належить до категорії інформації з обмеженим доступом. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.02.2023 у справі № 120/1025/23 визнано протиправною відмову Служби зовнішньої розвідки України, оформлену листом від 25.11.2022 за № 19/1/1125-ВС/Н та зобов`язано Службу зовнішньої розвідки України, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи, повторно розглянути запит ОСОБА_1 на інформацію від 21.11.2022.

На виконання судового рішення у справі № 120/1025/23 відповідач повторно розглянув запит позивача від 21.11.2022, проте листом від 06.06.2023 № 19/344-ВС-Н відмовив у наданні копії Інструкції № 210/ДСК, посилаючись на те, що запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом.

Не погоджуючись з такою відмовою суб`єкта владних повноважень, вважаючи свої права на доступ до публічної інформації - порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою від 15.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачеві строк для подачі відзиву на позовну заяву.

25.07.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення вимог ОСОБА_1 та, крім іншого, заявив клопотання про поновлення строку на подання такого відзиву.

26.07.2023 до суду надійшли заперечення позивача на клопотання про поновлення строку для подання відзиву.

Ухвалою від 07.08.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника Служби зовнішньої розвідки України про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву у справі №120/8128/23.

В силу частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

21.11.2022 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом на інформацію, в якому просив надати:

- копію витягу в частині, що стосуються посадового окладу за посадою, відповідною до посади начальника служби управління спеціального зв`язку зі Схеми тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу СЗР України, затвердженого наказом СЗР України від 05.03.2018 № 66/ДС, зареєстрованої в Мін`юсті 16.03.2018 за № 323/31775 (зі змінами);

- копію Інструкції, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК та зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами).

Листом від 25.11.2022 за № 19/1/1125-ВС/Н відповідач відмовив у наданні копій запитуваних розпорядчих актів та витягів з них, посилаючись на те, що зміст зазначених актів відноситься до категорії інформації з обмеженим доступом.

Позивач, не погодившись з отриманою відмовою, звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.02.2023 у справі № 120/1025/23 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Служби зовнішньої розвідки України, оформлену листом від 25.11.2022 за № 19/1/1125-ВС/Н, в задоволенні запиту ОСОБА_1 на інформації від 21.11.2022. Зобов`язано Службу зовнішньої розвідки України, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи, повторно розглянути запит ОСОБА_1 на інформацію від 21.11.2022 протягом п`яти робочих днів з дня набрання цим рішенням суду законної сили.

На виконання рішення ВОАС від 07.02.2023 у справі № 120/1025/23 СЗР України повторно розглянуто запит ОСОБА_1 від 21.11.2022, зокрема розпорядником інформації разом з листом від 06.06.2023 № 19/3414-ВС/П надіслано запитувачу копію витягу зі Схеми тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу Служби зовнішньої розвідки України, затвердженої наказом СЗРУ від 05.03.2018 № 66/ДСК, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.03.2018 за № 66/31755 (із змінами) в частині, що стосується посадового окладу відповідно до посади начальника служби у складі структурного підрозділу.

Разом з тим у листі від 06.06.2023 № 19/3414-ВС/П відповідач посилаючись на норми статті 21 ЗУ "Про інформацію", статті 6 ЗУ "Про доступ до публічної інформації", відмовив ОСОБА_1 у наданні копії Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги військовослужбовцям СЗРУ, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК та зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами), яка містить інформацію з грифом обмеження доступу "Для службового користування", та надання якої може нанести шкоду інтересам національної безпеки, адже розкриває порядок нарахування та виплати грошового забезпечення співробітникам розвідувального органу (СЗРУ). Також відповідач зазначив, що у запиті ОСОБА_1 не обґрунтував суспільного інтересу в отриманні такої інформації та суспільної необхідності у її розголошенні.

Позивач, не погодившись з відмовою відповідача у наданні йому копії Інструкції, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК та зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами), звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених вимог в контексті цієї спірної ситуації, суд керується та виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 5 Закону України "Про інформацію" від 2.10.1992 № 2657-XII (далі Закон № 2657-XII) встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Положеннями частини другої статті 6 Закону № 2657-XII обумовлено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Частинами 1, 2 статті 7 Закону України "Про інформацію" передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

При цьому, ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Статтею 20 Закону України "Про інформацію" передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо (стаття 29 Закону України "Про інформацію").

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI від 13.01.2011 (далі - ЗУ № 2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Згідно статті 5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно зі статтею 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Статтею 13 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Частиною 5 статті 19 Закону № 2939-VI визначено вимоги до запиту на інформацію.

Так, суд у рішенні від 15.03.2023 по справі №120/1025/23 встановив, що запит на інформацію ОСОБА_1 від 21.11.2022 містить всі необхідні реквізити, передбачені статтею 19 Закону № 2939-VI, а будь-яких заперечень щодо належного та відповідно до нормативних вимог оформлення такого запиту у відповідача немає.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до частини 1 статті 20 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 Закону № 2939-VI визначено право розпорядника на відмову в задоволенні запиту на інформацію.

Так, згідно пункту 2 частини 1 вказаної статті, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, зокрема, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону.

Статтею 6 Закону № 2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Тобто, обмеження у доступі до інформації з обмеженим доступом в силу імперативної вимоги Закону можливе за умови дотримання трьох вищеперелічених вимог, встановлених у частині 2 статті 6 Закону № 2939-VI.

Крім того, в силу частини 8 статті 6 Закону № 2939-VI обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

В свою чергу згідно статтею 9 Закону № 2939-VI, відповідно до вимог частини 2 статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі (частина 3 статті 9 Закону № 2939-VI).

Так, з відомостей розміщених на офіційному сайті СЗР України у вільному доступі в мережі Інтернет (за посиланням https://szru.gov.ua/legislation/normatyvna-baza), судом встановлено, що Наказом Голови Служби зовнішньої розвідки України від 13.02.2018 № 35 (із змінами, внесеними згідно із наказами Голови СЗРУ від 09.11.2018 № 420 та від 08.05.2020 № 152), затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у Службі зовнішньої розвідки України.

Згідно з розділом VI такого Переліку до службової інформації у Службі зовнішньої розвідки України належать зокрема відомості про видані в СЗРУ нормативно-правові і розпорядчі акти, а так само відомості, які в них містяться, якщо вони не віднесені до державної таємниці, не розкривають завдання, форми та методи розвідувальної та оперативно-розшукової діяльності підрозділів СЗРУ та які відповідно до закону не підлягають обов`язковому оприлюдненню.

Станом на дату постановлення цього рішення такий Перелік є чинним.

В контексті встановлених обставин слід звернути увагу, що обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації. Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною другою статті 6 згаданого Закону підстав обмеження у доступі. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Таку ж правову позицію наведено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 9901/510/18, від 14.05.2020 у справі № 9901/589/19 та від 04.02.2021 року у справі № 9901/598/19.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі №9901/510/18 розпорядник інформації повинен не просто послатися на трискладовий тест, а й застосувати його і обґрунтувати наявність підстав обмеження інформації в доступі. Належність запитуваної інформації до службової на підставі статті 9 Закону №2939-VI не є безумовною підставою для обмеження доступу до неї. Іншими словами, відповідність інформації пункту 1 частини 1 статті 9 Закону №2939-VI не створює обов`язку віднесення цієї інформації до службової, а лише можливість такого віднесення.

Разом з тим, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №554/11837/14-а.

Так, як встановлено судом під час розгляду цієї справи на виконання рішення ВОАС від 07.02.2023 у справі № 120/1025/23 СЗР України було повторно розглянуто запит ОСОБА_1 від 21.11.2022, зокрема розпорядником інформації разом з листом від 06.06.2023 № 19/3414-ВС/П надіслано запитувачу копію витягу зі Схеми тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу Служби зовнішньої розвідки України, затвердженої наказом СЗРУ від 05.03.2018 № 66/ДСК, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.03.2018 за № 66/31755 (із змінами) в частині, що стосується посадового окладу відповідно до посади начальника служби у складі структурного підрозділу.

Разом з тим у листі від 06.06.2023 № 19/3414-ВС/П відповідач посилаючись на норми статті 21 ЗУ "Про інформацію", статті 6 ЗУ "Про доступ до публічної інформації", відмовив ОСОБА_1 у наданні копії Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги військовослужбовцям СЗРУ, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК та зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами), яка містить інформацію з грифом обмеження доступу "Для службового користування", вказуючи, що надання такої може нанести шкоду інтересам національної безпеки, адже розкриває порядок нарахування та виплати грошового забезпечення співробітникам розвідувального органу (СЗРУ) та умовах збройної агресії рф проти України може потенційно мати негативні наслідки, зокрема і використання ворогом в своїх інтересах. Також відповідач зазначив, що у запиті ОСОБА_1 не обґрунтував суспільного інтересу в отриманні такої інформації та суспільної необхідності у її розголошенні.

Як вказував суд у рішенні від 15.03.2023 по справі №120/1025/23: "для визначення можливості обмеження доступу до інформації необхідним є застосування "трискладового тесту", а саме: якщо розпорядником інформації встановлено, що запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом, такий розпорядник інформації має встановити вид інформації з обмеженим доступом, за якою звернувся запитувач (конфіденційна, таємна або службова).

Наступний крок - потрібно визначити, чи запитувана інформація стосується інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, чи можливі заворушення або злочини при наданні доступу до запитуваної інформації, чи в інтересах охорони здоров`я населення обмеження доступу до цієї інформації, чи не постраждає репутація або права інших людей у результаті надання доступу до цієї інформації, чи отримана запитувана інформація конфіденційно, чи стосується дана інформація питання авторитету й неупередженості правосуддя.

Якщо на всі поставлені питання відповідь негативна, розпорядник інформації надає доступ до запитуваної інформації.

Якщо хоча б на одне з поставлених вище питань є позитивна відповідь - розпорядник інформації має визначити, чи не буде розголошенням запитуваної інформації завдана істотна шкода зазначеним інтересам, наявність яких у запитуваній інформації він встановив.

Якщо відповідь на це питання негативна - розпорядник інформації надає запитувачу доступ до зазначеної інформації. Якщо відповідь на це питання позитивна - розпорядник інформації визначає: чи переважає шкода від оприлюднення такої інформації над суспільним інтересом в її отриманні. При позитивній відповіді на питання запитувачу інформації буде відмовлено в наданні доступу до запитуваної інформації. При негативній відповіді -розпорядник інформації надає запитувачу доступ до запитуваної інформації."

Таким чином з урахуванням встановлених обставин, судом в межах розгляду справи № 120/8128/23 досліджено лист-відмову відповідача від 06.06.2023 № 19/3414-ВС/П та встановлено, що розпорядник інформації, в цьому випадку - Служба зовнішньої розвідки України, при розгляді запиту ОСОБА_1 визначив позитивну відповідь на одне з питань "трискладового тесту", а саме вказав, що надання такої може нанести шкоду інтересам національної безпеки, адже розкриває порядок нарахування та виплати грошового забезпечення співробітникам розвідувального органу (СЗРУ) та умовах збройної агресії рф проти України може потенційно мати негативні наслідки, зокрема і використання ворогом в своїх інтересах.

Поряд з цим на переконання суду, відповідач при розгляді запиту Моторного від 21.11.2022 не врахував висновків судового рішення по справі №120/1025/23 та не визначив і не вказав у відповіді від 06.06.2023 чи переважає шкода від оприлюднення такої інформації над суспільним інтересом в її отриманні, переклавши обов`язок наведення відповідних аргументів на позивача.

Разом з тим, суд вважає недоречними посилання відповідача щодо того, що позивачем у запиті від 21.11.2022 необґрунтовано суспільного інтересу в отриманні такої інформації та суспільної необхідності у її розголошенні, адже ЗУ № 2939-VI не містить такої вимоги до відповідного запиту. Крім того, варто врахувати й ту обставину, що запит ОСОБА_1 розглядався СЗР України вдруге на виконання судового рішення у справі № 120/1025/23 та при розгляді вперше суб`єкт владних повноважень не вказував про будь-які зауваження до такого.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про часткову обґрунтованість доводів позовної заяви щодо недостатнього обґрунтування мотивів відмови відповідача (за трискладовим тестом") у задоволенні прохання позивача про надання йому копії Інструкції, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК, зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, суд дійшов висновку, що для належного та ефективного поновлення порушених прав позивача з урахуванням встановлених під час розгляду цієї справи обставин, необхідно визнати протиправною відмову СЗР України у наданні інформації згідно з запитом ОСОБА_1 від 21.11.2022 в частині, що стосується надання копії Інструкції, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК, зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами) та зобов`язати відповідача повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 21.11.2022 в частині, що стосується надання копії Інструкції, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК, зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами) протягом п`яти днів з дня набрання цим рішенням законної сили та враховуючи при цьому висновки суду, наведені у даному рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Служби зовнішньої розвідки України, викладену у листі від 06.06.2023 № 19/3414-ВС/П, у задоволенні запиту на інформацію ОСОБА_1 від 21.11.2022 в частині, що стосується надання копії Інструкції, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК, зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами).

Зобов`язати Службу зовнішньої розвідки України повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 21.11.2022 в частині, що стосується надання копії Інструкції, затвердженої наказом СЗР України від 13.06.2018 № 210/ДСК, зареєстрованої в Мін`юсті 05.07.2018 за № 778/32230 (зі змінами) протягом п`яти днів з дня набрання цим рішенням законної сили та враховуючи при цьому висновки суду, наведені у даному рішенні.

В задоволенні решти вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Служба зовнішньої розвідки України (вул. Нагірна, 24/1, м. Київ, 04107, ).

Повний текст рішення складено та підписано суддею 08.08.2023

Суддя Томчук Андрій Валерійович