Справа № 320/5796/22
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2023 року м. Київ № 320/5796/22

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Головенка О.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідмолення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради, в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради, в особі начальника Іщенко Вікторії Вікторівни щодо не нарахування та невиплати заробітної плати за час простою не з вини працівника за період з 02.03.2022 по 12.03.2022, виходячи з розміру посадового окладу, рангу посадової особи місцевого самоврядування та надбавки за вислугу років станом на день звільнення 25.04.2022;

зобов`язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради, в особі начальника ОСОБА_2 нарахувати заробітну плату за час простою не з вини працівника за період з 02.03.2022 по 12.03.2022 виходячи з розміру посадового окладу, рангу посадової особи місцевого самоврядування та надбавки за вислугу років станом на день звільнення 25.04.2022, відповідно до норм ст. 113 Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Мінітрів України від 07.03.2022 № 221 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану", з урахуванням положень Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та "Порядку проведення компенсації громадянам втати частини грошових доходів у зв"язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159;

стягнути кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що відповідачем безпідставно та протиправно не було нараховано та виплачено позивачу заробітну плату за час простою не з вини працівника за період з 02.03.2022 по 12.03.2022, чим також було завдано моральної шкоди. Крім того, вказано на те, що коригування відповідачем у квітні 2022 року заробітної плати позивача відбулося під час обставин, викликаних невідворотною силою, а саме, введенням воєнного стану, проте ненарахування та невиплата позивачу заробітної плати за вказаний період у повному обсязі, вплинуло на розрахунок суми компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.07.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідмлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження).

17.08.2022 до суду від Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, при цьому, вимоги позивача стосовно виплати чи перерахунку заробітної плати за спірний період під час простою не ґрунтується на фактичних обставинах та вимогах законодавства.

17.08.2022 до суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не спростовують покладених в основу позовної заяви обставин та доводів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , згідно з довідкою від 15.04.2015 за № 3002-12419, є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції.

Згідно з наказом від 08.12.2017 № 49-о, на конкурсній основі позивач призначена на посаду інспектора праці-головпого спеціаліста відділу праці та трудових відносин в Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради.

До 25.04.2022 позивач перебувала з Управлінням у трудових відносинах та працювала на посаді інспектора праці-головного спеціалісга відділу з питань внутрішньо нереміщених осіб, а саме, на посаді, віднесеної, згідно із ст. 14 Закону № 2493-ІІІ, до шостої категорії посад, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжки.

Наказом № 29-о від 22.04.2022 позивача було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до заяви від 11.04.2022.

Позивач зазначає, що незважаючи на те, що з 02.03.2022 вона не могла виконувати роботу не з вини працівника, їй стало відомо, що 07.03.2022 на картковий рахунок, зараховано суму 8395,19 грн з призначенням платежу зарплата. При цьому, відповідно до заяви від 11.03.2022, згідно з п. 2 наказу від 11.03.2022 № 33-в, позивач просила здійснити оплату за дні відпустки у строк, встановлений для наступної виплати заробітної плати, однак, у строк до 07.04.2022 сума відпускних за 16 календарних днів позивачу так і не була виплачена. Таким чином, на переконання позивача, не виплата їй відповідачем заробітної плати за час відпустки у строк, визначений у заяві від 11.03.2022, є порушенням з боку відповідача ст. 21 Закону № 504/96-ВР. Як вбачається із змісту відомостей про розрахунок сум, належних при звільненні, наданих відповідачем згідно з листом від 19.05.2022 за вих. № 638/14, нарахування позивачу заробітної плати за час відпустки здійснено відповідачем лише у квітні 2022 року разом із коригуванням заробітної плати позивача за березень 2022 року.

Позивач вказує на те, що зважаючи на надскладну ситуацію на території м. Києва внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, та виникненням небезпеки для життя і здоров`я, а також тимчасовим скасуванням ТОВ «Обухівтранс» з 04.03.2022 рейсів до м. Києва, вона вимущена була виїхати з м. Києва евакуаційним потягом № 705 «Дарниця-Львів» до м. Львова, з наступним переїздом 15.03.2022 в безпечне місце, а саме: до м. Бережани Тернопільської області.

Тобто, остання вважає, що внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, та виникненням небезпеки для життя і здоров`я, позивач покинула місце фактичного проживання лише після надання відпусток, оформлених наказом від 11.03.2022 № 33-в.

Також, позивач вказує на те, що згідно інформації за послугою СМС-Банкінг від «Приватбанк», їй також стало відомо, що відповідачем при звільненні (25.04.2022), не було нараховано та виплачено: грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки; в повному обсязі лікарняні за період тимчасової непрацездатності з 01 лютого по 25 лютого 2022 року згідно з е-лікарняним відповідно до п. 2 заяви від 11.04.2022.

Вже після звільнення, позивачу стало відомо, що відповідачем було здійснено коригування заробітної плати працівників за березень 2022 року, шляхом повного скасування цих нарахувань. Отже, позивач вважає, що коригування відповідачем у квітні 2022 року заробітної плати, як працівника, за березень 2022 року відбулося непрпавомірно, під час обставин, викликаних невідворотною силою, а саме, введенням воєнного стану.

Наведене і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 43 Конституції України, кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до норм ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III (далі - Закон № 2493, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно зі ст. 2 Закону № 2493 посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Статтею 4 Закону № 2493 визначено, що служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності;пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни і неналежне виконання службових обов`язків;дотримання прав місцевого самоврядування; правової і соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; захисту інтересів відповідної територіальної громади;фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; самостійності кадрової політики в територіальній громаді.

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. (ст. 94 КЗпП)

За змістом ст. 113 КЗпП, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується. На період освоєння нового виробництва (продукції) власник або уповноважений ним орган може здійснювати робітникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану» № 221 від 07.03.2022, якою в умовах воєнного стану, надано право керівникам державних органів, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу). Рекомендовано керівникам органів місцевого самоврядування застосовувати положення пункту 1 цієї постанови та здійснювати його виконання в межах фондів заробітної плати, передбачених у кошторисах відповідних органів, підприємств, установ та організацій.

З наявних у справі матеріалів та пояснень сторін вбачається, що відповідачем не виносилось розпорядчого документу відповідно до приписів статгі 34 КЗпП, стосовно зупинення роботи (простою), викликаного відсутністю організаційних або технічних у мов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Згідно з вимогами статгі 113 КЗпП, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Керівники державних оріанів, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, можуть самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу) (постанова Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 221).

При цьому, доплата до рівня мінімальної зарплати при простої не здійснюється (роз`яснення Мінсоцполітики деяких питань оплати праці на виконання Закону України від 06.12.2016 р. № 1774- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»).

Відповідно до статті 98 КЗпП, ст. ст. 8, 13 Закону, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Указом Президента України від 24.04,2022 № 64/2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб та в подальшому неодноразово продовжено його.

Згідно з пунктом 3 Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правовоію режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

15.03.2022 Верховною Радою України ухвалено Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ).

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ, главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 1 Закону № 2136-ІХ, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, аніж КЗпП, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану, водночас інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Так, Законом № 2136-ІХ, врегульовано питання оплати праці працівників в період воєнного стану.

Відповідно до положень ст. 10 Закону № 2136-ІХ, заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порущення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Торгово-промислова палата України повідомила про засвідчення факту настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 24.02.2022.

Стосовно доводів позовної заяви у частині не нарахування та невиплати заробітньої плати, виходячи з розміру посадового окіаду, рангу посадової особи місцевого caмовpядyвaння та надбавки за вислугу років, за невідпрацьовані дні за період з 02.03.2022 року по 11.03.2022, як за час простою не з вини працівника, суд звертає увагу на те, що період роботи позивача з 02.03.2022 по 11.03.2022 табелювався відповідачем, як відсутність працівника з умовним позначенням "НЗ" ("відсутність з нез`ясованих причин").

Предметом даного спору не є застосування/незастосування до позивача дисциплінарних стягнень чи проведення службового розслідування щодо причин неявки на роботу, натомість, перевірці підлягає правильність нарахування позивачу заробітної плати за період з 02.03.2022 по 11.03.2022.

Суд констатує, що матеріалами справи документально не підтверджено дійсної поважності причини неявки позивача на роботу за вказаний період, як і не було підтверджено, що позивач повідомляла роботодавця про причини невиходу на роботу за вказаний період саме у встановленому законодавством порядку.

Проте, посилання позивача лише на лист ТПП України та настання форм-мажорних обставин, не звільняє працівника від надання письмових пояснень причин відсутності на роботі.

Відповідач наголоушує на тому, що, дійсно, після з`ясування обставин та виявлення, що причини відсутності на роботі були поважні, табель обліку використання робочого часу можна скорегувати, водночас, позивач у встановлено порядку не повідомляла про поважність причин відсутності на роботі.

Відповідач надав Витяг з Електронного реєстру листків непрацездатності, з якого вбачається, що останній лікарняний лист позивача був в період з 23.02.2022 по 25.02.2022, а в березні 2022 року, лікарняний лист на ім`я ОСОБА_1 не реєструвався та не видавався.

Суд не бере до уваги посилання позивача на повідомлення про розмови з колегами та листування засобами телефонного/інтернет зв`язку (мобільний додаток "Viber" ), оскільки такі не є офіційними та не спростовують відсутності повідомлення роботодавця у встановленому законодавством порядку про причини відсутності на роботі за спірний період, що і вплинуло на корегування заробітної плати за спірний період.

Щодо посилань позивача на неможливість застосування Закону № 2136-ІХ до спірних правовідносин, оскільки він прийнятий пізніше спірного періоду виплати заробітної плати, суд зазначає, що згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ, главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2, за яким, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», тобто дана норма закону встановлює часовий проміжок застосування Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме, від початку дії воєнного стану (24.02.2022) до його закінчення.

Суд наголошує на тому, що не бере до уваги доводи та обґрунтування позивача у частині не нараховання та не виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, неповної та невчасної виплати лікарняних за період тимчасової непрацездатності з 01 лютого по 25 лютого 2022 року, а також обставин організації трудового процесу в УСЗН після запровадження воєного стану, позаяк, це не є предметом даного спору, а для правильного вирішення даного спору, слід встановити чи було правильно нараховано та виплачено позивачу заробітну плату за період з 02.03.2022 по 12.03.2022, і інші ж дії/рішення відповідача з організації робочого процесу та розрахунків з позивачем при звільненні, зокрема і невчасної виплати заробітної плати, не є предметом даного спору, вимоги з цього не заявлені позивачем.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Тож, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати заробітну плату за час простою не з вини працівника за період з 02.03.2022 по 12.03.2022 виходячи з розміру посадового окладу, рангу посадової особи місцевого самоврядування та надбавки за вислугу років станом на день звільнення 25.04.2022, відповідно до норм ст. 113 Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Мінітрів України від 07.03.2022 № 221 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану", з урахуванням положень Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та "Порядку проведення компенсації громадянам втати частини грошових доходів у зв"язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Також, як похідні, не підлягають задоволенню й позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч. ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Гарантоване статтею 55 Конституції України, і конкретизоване у законах України право на судовий захист, передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, лише посилання позивача на порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень, не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями/рішеннями.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, не знайшли своє підтвердження під час розгляду спору, а тому, задоволенню не підлягають. Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 77, 90, 241-247, 255, 293, 295-297 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.