Справа № 380/3529/23
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2023-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/3529/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2023 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 до військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 29.03.2023 суддя роз`єднав в самостійні провадження позовні вимоги позивача. У межах цієї справи суд розглядатиме позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.12.2022 №362 в частині виключення позивача зі списків особового складу та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022;

- зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ (по стройовій частині), яким скасувати наказ командира військової частини № НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 31.12.2022 в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022;

- зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 поновити позивача на посаді як такого, який перебуває у розпорядженні командувача сил підтримки ЗС України та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час незаконного виключення зі списків особового складу та зняття зі всіх видів забезпечення з 01.01.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до абзацу 3 пункту 242 Положення про порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Позивач зазначає, що на момент прийняття оскарженого наказу про виключення його зі списків особового складу військової частини (31.12.2022) відповідач не провів з ним повного розрахунку. Такий розрахунок частково проведений з позивачем 05.01.2023, проте повний розрахунок досі не здійснений.

28.04.2023 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечує. Відзив обґрунтований тим, що позивач подав рапорт про звільнення з військової служби ще 04.01.2022, а в період повномасштабної війни виконував обов`язки військової служби 182 дні (58% від загальної кількості днів), решту 130 днів він перебував на лікарняному, у відпустці за сімейними обставинами, проходив ВЛК. На думку відповідача, такі дії позивача як колишнього начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 в умовах повномасштабної війни є неприпустимими.

Відповідач звертає увагу на те, що оскаржений наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.12.2022 №362 про виключення позивача зі списків особового складу та зняття зі всіх видів забезпечення виданий на підставі наказу командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.12.2022 №183, яким позивача звільнено у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Крім того, оскаржений наказ виданий на підставі рапорту позивача від 07.12.2022, в якому він клопотав про звільнення з військової служби.

Відповідач наголошує, що 26.12.2022 начальник відділення персоналу майор ОСОБА_2 у присутності чотирьох свідків телефонував до позивача з проханням прибути до військової частини та написати рапорт для проведення повного розрахунку. Як вбачається з аудіозапису розмови, позивач прибути у військову частину для написання рапорту 26.12.2022 відмовився.

Також вказує на неможливість здійснити негайний розрахунок з позивачем 31.12.2022 після написання ним відповідних рапортів, оскільки кошти для розрахунку необхідно замовити завчасно, що неможливо зробити в останній день бюджетного року.

Рух справи

Ухвалою від 27.02.2023 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 13.03.2023 суддя продовжив позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 29.03.2023 суд роз`єднав позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, визнання протиправними дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити дії в самостійні провадження.

Ухвалою від 29.03.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, визнав поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та поновив позивачу строк звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою від 04.08.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_1 .

07.12.2022 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Наказом командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.12.2022 №183, яким позивача звільнено у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я) пункту 3 частини п`ятого статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

31.12.2022 позивач звернувся до відповідача з рапортами: 1) про виплату грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2022 рік; 2) про виплату компенсації за невикористані дні додаткових відпусток за період з 2015 по 2022 роки як учаснику бойових дій; 3) про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2022 №362 підполковник ОСОБА_1 колишній начальник штабу заступник командира військової частини НОМЕР_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.12.2022.

Згідно з платіжним дорученням №1248 від 05.01.2023 позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 613891,99грн.

Не погоджуючись із виключенням зі списків особового складу військової частини до проведення повного розрахунку та вважаючи з цих підстав протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2022 №362, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

IV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 згаданого Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XIІ (далі - Закон №2232-XII) загальні умови укладення контракту на проходження військової служби встановлено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 згаданого Закону.

До правовідносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби також застосовується Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі - Положення №1153/2008).

На виконання вимог Положення №1153/2008, наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція), яка визначає механізм реалізації та порядок організації Положення №1153/2008.

Відповідно до пункту 12.1 розділу ХІІ Інструкції звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення №1153/2008.

Суд встановив, що 31.12.2022 позивач звернувся до відповідача з рапортами: 1) про виплату грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2022 рік; 2) про виплату компенсації за невикористані дні додаткових відпусток за період з 2015 по 2022 роки як учаснику бойових дій; 3) про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2022 №362 підполковник ОСОБА_1 колишній начальник штабу заступник командира військової частини НОМЕР_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.12.2022.

Згідно з платіжним дорученням №1248 від 05.01.2023 позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 613891,99грн.

Зазначені відомості підтверджують перерахування 05.01.2023 відповідачем на картковий рахунок позивача грошового забезпечення у сумі 613891,99грн.

Згідно з пунктом 2 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Суд зазначає, що пунктом 225 розділу XII Положення №1153/2008 визначено права посадових осіб щодо звільнення з військової служби.

Згідно з абзацами 1 та 3 пункту 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Суд зазначає, що оскільки наказом командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.12.2022 №183 позивача звільнено у відставку, то підстави для перебування/залишення його на посаді начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 уже немає.

Саме тому оскаржений наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.12.2022 №362 відповідає вимогам законодавства та є таким, що прийнятий командиром військової частини в межах своїх повноважень та на виконання наказу командувача Сил підтримки Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.12.2022 №183.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №640/386/20

Отже, відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.12.2022 №362 в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу, у спірному випадку недотримання відповідачем прав позивача на повний розрахунок по грошовому забезпеченню на час виключення його зі списків особового складу є підставою для визнання його дій протиправними та стягнення недоотриманих коштів, проте такі дії відповідача чи допущена бездіяльність не можуть бути підставою для скасування наказу про виключення зі списків особового складу відповідача.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.11.2022 у справі №1.380.2019.005781.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.12.2022 №362 в частині виключення позивача зі списків особового складу та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022.

Щодо позовних вимог про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ (по стройовій частині), яким скасувати наказ командира військової частини № НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 31.12.2022 в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зняття зі всіх видів забезпечення з 31.12.2022 та зобов`язання поновити позивача на посаді, то такі мають похідний характер від основної позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу, у задоволенні якої відмовлено, а тому, у свою чергу, у їх задоволенні також необхідно відмовити повністю.

Водночас, суд констатує порушення відповідачем прав позивача на повний розрахунок за грошовим забезпеченням на час виключення його зі списків особового складу та вважає за необхідне з метою ефективного поновлення порушеного права позивача вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2023 (день, наступний за днем виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по 04.01.2023 (день, що передує здійсненню відповідачем остаточного розрахунку при звільненні з позивачем), виходячи з такого.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 9901/929/18 та від 14.01.2021 у справі № 9901/584/19).

Зважаючи на викладене, суд зазначає про релевантність до спірних правовідносин приписів трудового законодавства з огляду на їх субсидіарний характер.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у вказаній статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суд встановив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.12.2022 №362 підполковник ОСОБА_1 колишній начальник штабу заступник командира військової частини НОМЕР_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.12.2022.

Згідно з платіжним дорученням №1248 від 05.01.2023 позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 613891,99грн.

Суд вважає, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 01.01.2023 по 04.01.2023, оскільки заборгованість відповідача виникає з першого дня після звільнення. Окрім цього, погашення заборгованості відбулося 05.01.2023.

При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд виходить з такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт "л" пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Суд встановив, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у жовтні 2022 року - 28201,90грн, у листопаді 2022 року 28201,90грн.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 924,65 грн. (28201,90грн + 28201,90грн) / 61 день (кількість днів у жовтні та листопаді 2022 року).

Резюмуючи дослідження розміру грошового забезпечення, яке підлягає стягненню на користь позивача у справі, суд зазначає наступне.

Виходячи з вказаних показників, сума відшкодування позивачу становить: 924,65 грн (середньоденна заробітна плата позивача) *4 (кількість днів затримки розрахунку) = 3698,60 грн.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 3698,60 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково.

V. Судові витрати

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що до позовної заяви позивач додав договір про надання правової допомоги від 28.01.2023. Разом з тим, жодних доказів надання професійної правничої допомоги за договором та оплати її вартості позивач не додав. Тому питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд розгляне після подання позивачем доказів на підтвердження її розміру у порядку, передбаченому статею 143 КАС України.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2023 по 04.01.2023 у розмірі 3698 (три тисячі шістсот дев`яносто вісім)грн 60коп., з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя А.Г. Гулик