Справа № 160/9656/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2023 року Справа № 160/9656/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, -
008.05.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 08.05.2023 року через систему "Електроний суд" позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 64 від 05.04.2023 року;
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що скасування рішення про оформлення набуття громадянства відбувається на підставі документів, які підтверджують, що особа набула громадянство України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України. Відтак, скасування рішення про оформлення набуття громадянства потребує наявності достатніх та належних доказів щодо встановлення факту подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів. Крім того, встановленню підлягають також факти, які б підтверджували провину або злочинний намір, подачу завідомо неправдивих відомостей, обман заявника при отриманні ним паспорта громадянина України. Тож, з урахуванням відсутності доказів на підтвердження подання ОСОБА_1 свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів з метою набуття громадянства України, відповідачем при прийнятті рішення від 05.04.2022 року не враховано всіх обставин та не надано належну оцінку перешкодам у реалізації своїх прав позивачем. Зобов`язання ОСОБА_1 припинити іноземне громадянство не спростовується, однак з урахуванням наявних обставин утруднення реалізації такого обов`язку, виникає необхідність продовження строку для вжиття позивачем відповідних дій. При цьому відмова відповідачем ОСОБА_1 у захисті її прав у наявних правовідносинах може мати місце зміна способу життя позивача, що в подальшому не передбачає відновлення попередніх умов. Дані обставини не були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення, а тому відповідачем не дотримано принципу пропорційності, балансу між несприятливими наслідками прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, що призводить для настання несприятливих наслідків для позивача.
Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів , та провадження за ними, врегульовано крім Закону України «Про громадянство У країни», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Відповідно до пункту 4 Прядку, заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні. Відповідно до абзацу першого пункту 89 Порядку, уповноважений працівник територіального підрозділу ДМС у Дніпропетровській області здійснив перевірку поданих документів, зазначених у пункті 24 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства. Абзацом 3 пункту 90 Порядку, зазначено, якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.
18.05.2021 року Покровським МВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 18.05.2021 року. Абзацом 6 пункту 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» передбачено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону. Зважаючи на той факт, що частиною першою статті 2 Закону України «Про громадянство України» визначено, що іноземець, який набув громадянство України у правових відносинах з Україною визначається лише громадянином України, положень Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягає скасуванню в зв`язку з тим, що він оформив набуття громадянства України.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про громадянство України» зазначено, законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципі єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він вважається лише громадянином України. Згідно підпункту 4 пункту 1 статті 1 Закону України «Про громадянство України» та підпункту 6 пункту 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець-особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Отже, стосовно ОСОБА_1 18.05.2021 року прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням.
Згідно до пункту 119 Порядку, особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.
18.05.2021 року, позивачу видано довідку про реєстрацію особи громадянином України, на підставі якої оформлено тимчасове посвідчення громадянина України. Дана довідка є підставою для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України. Отже, 05.04.2023 року провідним спеціалістом відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС у Дніпропетровській області, складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 . Відповідно до висновку, який міститься в матеріалах справи про скасування дозволу на імміграцію встановлено, що ОСОБА_1 набув громадянство України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 18.05.2021 року.
Зважаючи на той факт, що підпунктом першим частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України» визначено, що якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визначається лише громадянином України, а Закон України «Про імміграцію» передбачає залишення в Україні у встановленому законом порядку на постійне проживання лише іноземців та осіб без громадянства, дозвіл па імміграцію ОСОБА_1 наданий ГУ ДМС у Дніпропетровській області, підлягає скасуванню відповідно до пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про громадянство».
Відповідно до підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, посвідка на постійне проживання скасовується у разі скасування дозволу на імміграцію відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію», а також вилучається, визнається недійсною та знищується.
Тож, уповноваженим спеціалістом відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС у Дніпропетровській області, висловлено за доцільне, прийняти відносно громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 01.08.2013 року.
05.04.2023 року ГУ ДМС у Дніпропетровській області було прийнято рішення №64 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В рішенні зазначено про те, що йому на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.
Відповідно до супровідного листа №1201.3.4-7463/12.3-23 копію рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну направлено засобами поштового зв`язку 06.04.2023 року на адресу АДРЕСА_1 .
Щодо клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
За приписами ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Тож, відповідно до ч. 6 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
ЄСПЛ вказав на те, що відмову в проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
В даному випадку кожен з учасників справи може користуватися своїми процесуальними правами та обов`язками, визначеними ст. 44 КАС України із урахуванням норм, передбачених главою 10 "Розгляд справ за правилами спрощеного позовного провадження" КАС України.
Відповідач не навів обґрунтованих підстав того, що справа не може бути розглянута без попереднього усного заслуховування пояснень сторін щодо суті спору.
Бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.
Проаналізувавши матеріали позовної заяви, беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, суд не вбачає необхідності надання пояснень представниками сторін у зазначеній справі, а тому дійшов висновку, що підстави для її розгляду за участю сторін відсутні. У зв`язку з чим відсутні і підстави для задоволення клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2023 зазначена вище справа розподілена та 09.05.2023 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 року вказану позовну заяву було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України.
У встановлений ухвалою суду від 15.05.2023 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.05.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи. Витребувано від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області: письмові докази та вмотивовані пояснення щодо підстав задля скасування на підставі ст. 21 Закону України "Про громадянство України", оформлення набуття громадянства України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; засвідчену належним чином у відповідності до вимог ст. 94 КАС України копію міграційної справи відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Витребувані судом докази слід було подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (також шляхом направлення на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (adm.dp.court.gov.ua) ) у строк до 23.06.2023 року. Судом попереджено Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 01.08.2013 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .
Батько і мати ОСОБА_1 є українцями, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .
Відповідно до наявних матеріалів відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач, перебуваючи на законних підставах в Україні, 22.07.2013 року звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровської області із заявою про документування посвідкою на постійне проживання на підставі абзацу першого пункту четвертого розділу 5 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».
18.05.2021 року, позивачу видано довідку про реєстрацію особи громадянином України, на підставі якої оформлено тимчасове посвідчення громадянина України. Дана довідка є підставою для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України.
За результатами розгляду заяви ГУ ДМС України в Дніпропетровській області у зв`язку з відсутністю підстав для відмови, гр. ОСОБА_1 , 22.07.2013 року був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 01.08.2013 року.
05.04.2023 року провідним спеціалістом відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС у Дніпропетровській області, складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 . Відповідно до висновку, який міститься в матеріалах справи про скасування дозволу на імміграцію встановлено, що ОСОБА_1 набув громадянство України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 18.05.2021 року.
Відповідно до супровідного листа №1201.3.4-7463/12.3-23 копію рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну направлено засобами поштового зв`язку 06.04.2023 року на адресу АДРЕСА_1 .
У травні місяці 2023 року ОСОБА_1 отримав лист від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в якому його було повідомлено про скасування дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-ІІІ, визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .
Не погоджуючись із рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Згідно статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Законом України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-III (далі Закон №2491-III) визначено умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.
У відповідності до абзацу другого статті 1 Закону №2491-III імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Статтею 12 Розділу IV скасування дозволу на імміграцію, виїзд і видворення за межі України Закону №2491-III передбачено підстави для скасування дозволу на імміграцію. Серед них є наступні підстави:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Нормами частин першої-третьої статті 13 Закону №2491-III встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.
Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.
26 грудня 2002 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», якою, зокрема, затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі Порядок №1983).
Даний Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Згідно абзацу першого пункту 21 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Абзацом другим пункту 21 Порядку №1983 передбачено, що питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (абзац перший пункту 22 Порядку №1983).
З аналізу вищенаведених норм права суд доходить до висновку, що скасування дозволу на імміграцію можливе лише за наявності визначених Законом №2491-III підстав та на основі складеного обґрунтованого висновку із зазначенням таких підстав для скасування відповідного дозволу.
Водночас згідно наявного в матеріалах справи висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 у зв`язку із набуттям громадянства України за територіальним походженням з 18.05.2021 року.
Проте, при посиланні у спірному рішенні на пункт 6 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ відповідачем не зазначена, яка норма Закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну, крім тих, що наведені у статті 12 Закону №2491-ІІІ.
З огляду на зазначене, вказані відповідачем мотиви висновку, які в подальшому стали підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивачки, не є обґрунтованими, з огляду на те, що вказані норми Закону не містять підстав, за яких особу може бути позбавлено дозволу на імміграцію. Тому вказаним посиланням відповідач не довів підстав застосування п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ, як підставу прийняття спірного рішення.
Так, Законом № 2491-ІІІ встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, наявність яких у даній справі відповідачем не доведена.
Відтак, рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-III, без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 813/119/16, від 26.05.2020 у справі № 815/6555/16, від 16.01.2019 у справі №808/9121/15, від 07.05.2020 у справі № 420/6652/18, від 25.11.2020 у справі №810/916/16.
Суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.
Натомість, матеріали справи свідчать, що спірне рішення № 55 від 22.03.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 було прийнято за відсутності визначеної Законом України "Про імміграцію" підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач під час прийняття рішення № 64 від 05.04.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття та без урахування принципу пропорційності, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Зважаючи на викладене, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1073,60 грн., що документально підтверджується копією платіжної інструкції від 22.05.2023 року.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 1073,60 грн. підлягає стягненню з Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 64 від 05.04.2023 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник