Справа № 500/3697/21
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2023-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/3697/21 пров. № А/857/19498/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Затолочного В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Чепенюк О.В.,

справу розглянуто в порядку спрощеного провадження без виклику сторін,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту судового рішення: 24.09.2021,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні зі служби коштів за період з 07.08.2018 до 31.05.2021 у розмірі 258573,36 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні зі служби коштів за період з 07.08.2018 до 31.05.2021 у розмірі 258573,36 грн.

Рішенням від 24 вересня 2021 року Тернопільський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.

Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.08.2018 по 31.05.2021.

Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.08.2018 по 31.05.2021 у розмірі 2959,74 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) 74 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення норм матеріального права, просить його змінити, вказавши в абз. 3 резолютивної частини оскаржуваного рішення замість суми « 2959,74 грн» суму « 45741,53 грн».

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції застосував такий спосіб визначення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, з врахуванням принципу співмірності та пропорційності, який суттєво зменшив суму такого відшкодування.

У зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), колегія суддів відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.08.2018 № 165 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 , медичну сестру медичного пункту, звільнену наказом командира 182 окремого батальйону матеріального забезпечення (по особовому складу) від 03.08.2018 № 17-РС у запас за підпунктом «ґ» (через небажання продовжувати військову службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 06.08.2018 виключено зі списків особового складу частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення (а.с.11).

При цьому на дату виключення позивача зі списків особового складу частини відповідачем не виплачено ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №500/1395/21, яке набрало законної сили 21.05.2021, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2016 по 28.02.2018 включно; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.04.2016 по 28.02.2018 включно.

31.05.2021 Військовою частиною НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення в розмірі 2951,41 грн, що підтверджується довідкою АТ КБ Приватбанк (а.с.18).

Позивач вважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідачем у день її звільнення не проведено, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), вона має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, що становить 258573,36 грн.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки індексація грошового забезпечення не виплачена в день її звільнення, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому, відповідно до вимог ст. 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Проте розрахунок такої виплати суд першої інстанції провів з врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, відповідно зменшивши її до 2959,74 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою

розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 340/1405/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 200/5415/20-а, від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/17872/19 тощо.

Водночас варто додати, що запропонований у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а.

Колегія суддів зауважує, що спосіб, який застосував суд першої інстанції має своє пояснення, оскільки ним було враховано те, що відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), грошове забезпечення позивача за два повних місяці військової служби перед звільненням (червень 2018 року та липень 2018 року) становило 16112,70 грн (8056,35 грн за червень 2018 року та 8056,35 грн за липень 2018 року) (а.с.13-15).

Середньоденне грошове забезпечення на день звільнення позивача зі служби складає 264,14 грн (16112,70 грн : 61 день).

Період затримки розрахунку з 07.08.2018 до 31.05.2021 становить 1028 календарних днів. Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100, Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, буде складати 271535,92 грн (1028 днів х 264,14 грн).

Водночас зважаючи на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (258 573, 36 грн) зі встановленим розміром заборгованості (2951, 41 грн), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції, вважаючи справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям, визначив розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат наступним чином.

Оскільки розмір несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення в сумі 2951,41 грн у пропорційному співвідношенні до суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні складає 1,09 % (2951,41 / 271535,92 х 100%), отже, в такій частині визначається і розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату 2951, 41 грн, а саме: 1,09% x 264,14 грн х 1028/100%=2959,74 грн

За таких обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належним і достатнім способом захисту порушеного права позивача є стягнення на її користь середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.08.2018 по 31.05.2021, пропорційно розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, у розмірі 2959,74 грн.

При цьому колегія суддів звертає увагу не лише на поведінку відповідача, але й позивача, яка протягом тривалого часу після звільнення (06.08.2018 звільнення, 25.03.2021-звернення до суду) не зверталася до суду з відповідним позовом щодо нарахування та виплати їй індексації грошового забезпечення, чим штучно збільшила такий період затримки остаточного розрахунку, що також, в разі застосування загального порядку обчислення компенсації, призвело до значного перевищення розміру компенсації над сумою заборгованої виплати.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи частково адміністративний позов, вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року у справі №500/3697/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 07.08.2023