Справа № 640/27637/20
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2023-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та територій України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства розвитку громад та територій України, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 29.09.2020 № 479 К/ОС "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- зобов`язати Міністерство розвитку громад та територій України поновити позивача на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника самостійного відділу;

- стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2020 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі Міністерство розвитку громад та територій України, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на більш тривалий, розумний термін, у відповідності до положень статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

05 травня 2023 року позивач подав письмові пояснення на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 13.02.2017 по 25.07.2018 обіймав посаду заступника начальника відділу управління державною власністю, а з 25.07.2018 - заступника начальника відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Наказом Мінрегіону від 27.05.2019 №212 К/ОС ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі зміною істотних умов державної служби, а саме на підставі скорочення та попередження про подальше вивільнення.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 у справі № 640/11489/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з посади, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.02.2020 та ухвалено нове судове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.05.2019 №212 К/ОС "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України; стягнуто з Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.05.2019 по 11.06.2020 в розмірі 238 898,52 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Наказом Мінрегіону від 23.07.2020 № 257 К/ОС "Про виконання рішення суду" ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Пунктом 3 цього Наказу ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади, на якій його поновлено, відповідно до наказів Мінрегіону від 04.02.2019 №12, від 28.02.2019 №63 К/ОС та наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із зміною структури Міністерства розвитку громад та територій України на 2020 рік (наказ Мінрегіону від 29.04.2020 №106) та введення в дію штатного розпису (наказ Мінрегіону від 18.05.2020 № 137 К/ОС) через 30 календарних днів з дня ознайомлення з наказом.

Пунктом 4 Наказу визначено направити ОСОБА_1 для виконання службових обов`язків у підпорядкування начальника Відділу управління державною власністю Міністерства розвитку громад та територій України.

Наказом Мінрегіону від 29.09.2020 № 479 К/ОС звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, 06 жовтня 2020 року із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 25.07.2018 ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Наказом Мінрегіону від 29.04.2020 № 106 затверджено та введено в дію з 30 квітня 2020 року структуру апарату Міністерства розвитку громад та територій України.

Згідно затвердженої структури апарату Мінрегіону Відділ управління державною власністю (пункту 21 структури) виокремлено у самостійний структурний підрозділ Мінрегіону.

Відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 197 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року №850) та наказу Мінрегіону від 29.04.2020 № 106, відповідачем видано наказ від 18.05.2020 № 137К/ОС, яким введено в дію штатний розпис Міністерства розвитку громад та територій України на 2020 рік.

Згідно даного штатного розпису у Відділі управління державною власністю встановлено 2 штатні посади: начальник відділу; головний спеціаліст.

Таким чином, відбулося скорочення посади державної служби - заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Мінрегіону, внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 № 440-IX, який набрав чинності 13.02.2020, доповнено частину третю статті 87 новим абзацом першим, згідно якого суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною шостої статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини 2 статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Частиною такого змісту статтю 49-2 КЗпП України доповнено Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12.12.2019 № 378-IX, який набрав чинності 02.02.2020.

Отже, у відповідності до частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу", частини шостої статті 49-2 КЗпП України, в редакціях, чинних на час попередження позивача про вивільнення та подальшого звільнення, працівника, який має статус державного службовця, керівник державної служби (суб`єкт призначення) при зміні в організації виробництва і праці, в тому числі реорганізації, попереджає письмово про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів. При звільненні не застосовується так звані "захищені статті" КЗпП України щодо звільнення працівника лише у випадках неможливості переведення, за його згодою, на іншу роботу та переважності права залишення на роботі. Не потрібно також отримання згоди від профспілок.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що при звільненні державного службовця у зв`язку зі скороченням його посади відповідно до статті 87 Закону України "Про державну службу" суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Разом з тим, відповідач не навів обґрунтованих підстав, з огляду на які позивач не заслуговував на пропозицію йому посади у виокремленому підрозділі Мінрегіону, а саме у Відділі управління державною власністю.

Крім того, відповідач не повідомив позивача про наявність вимог, яким не відповідав би позивач та/або не надав інших пояснень щодо того, чому позивачу не було запропоновано будь-які наявні посади у Мінрегіоні.

Враховуючи спрямованість Законів від 19.09.2019 № 117-IX та від 14.01.2020 № 440-IX, якими вносилися зміни до ст.ст. 83, 87, 87-1 Закону "Про державну службу" (у зв`язку з перезавантаженням влади, адміністративною реформою), та тим, що дія їх носила тимчасовий характер, у даній справі судом не встановлено, що звільненню позивача з посади передувала будь-яка індивідуальна оцінка його поведінки, роботи на посаді державного службовця.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 у справі № 640/11489/19 відповідачем видано наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Мінрегіону, визначено робоче місце та надано у користування комп`ютер.

Однак, як зазначив позивач, що не заперечується відповідачем, з дня поновлення на посаді йому не надано жодного завдання ні в межах основних завдань і функцій Відділу управління державною власністю, ні жодних інших. Також не було утворено обліковий запис у системі електронного документообігу, що унеможливлювало як отримання завдань (резолюцій) від керівництва, так і створення внутрішніх та/або вихідних документів.

Тобто, виконуючи рішення суду відповідач обмежився лише видачею наказу, без запропонування іншої посади, чим порушив право позивача на працю, передбачене Основним Законом.

Формальність виконання рішення суду додатково підтверджується пунктом 3 Наказу, яким одночасно з поновленням позивача визначено намір скоротити з посади, на якій поновлено, без пропозицій інших посад у центральному апараті Мінрегіону. В той же час, законодавством не передбачено обмежень у виконанні службових обов`язків співробітниками, яких роботодавець планує скоротити.

Також відповідач не спростував тієї обставини, що зміни, які відбулися у Міністерстві жодним чином не вплинули на штатну чисельність державних службовців.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, на запит позивача від 18.10.2022 щодо надання інформації про вакантні посади державної служби категорії "Б" і "В" в апараті Мінрегіону, останнім повідомлено, що станом на час поновлення позивача на посаді (23.07.2020) в центральному апараті Мінрегіону налічувалось 12 вакантних посад державної служби, а у день звільнення - 18.

Проте відповідачем не надано доказів того, що позивачу було запропоновано одну із вакантних посад. При цьому, поновляючи на посаді позивача, Шостий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 11.06.2020 наголошував на тому, що відповідачем не запропоновано усіх наявних посад в Міністерстві.

Згідно з частиною першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у справі "Полях та інші проти України" від 17.02.2020 (набуло статусу остаточного 24.02.2020) визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.

З урахуванням викладеного, наявні всі підстави для висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності під час процедури звільнення позивача у вигляді непропонування іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, порушено право позивача щодо переважного залишення на роботі, тоді як встановлені обставини в ході розгляду справи свідчать про їх наявність.

Доказів зворотного відповідачем ні до суду першої інстанції, ні разом із апеляційною скаргою не надано.

За таких обставин колегія суддів підтримує висновок окружного суду, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 29.09.2020 № 479 К/ОС "Про звільнення ОСОБА_1 " є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

З урахуванням встановлених обставин, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців суд вважає за необхідне поновити позивача на посаді в Міністерстві розвитку громад та територій України, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку він обіймав станом 06.10.2020 року.

У відповідності до частини другої статті 235 КЗпП України при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи з наведених норм та встановлених обставин, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.10.2020 по день ухвалення судового рішення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно пункту 5 Порядку вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Міністерства розвитку громад та територій України від 22.10.2020 №7/7.4/17427-20 середньоденна заробітна плата складає 1032,75 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу станом на дату винесення рішення з 07.10.2020 по 21.11.2022 становить 531 робочих днів.

Враховуючи вищевикладене, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 548 390,25 грн.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та територій України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Мєзєнцев Є.І.

Суддя Файдюк В.В.