Справа № 200/3237/22
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року справа №200/3237/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 р. у справі № 200/3237/22 (головуючий І інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 страхових виплат з 01 червня 2016 року; зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області поновити нарахування страхових виплат ОСОБА_1 та сплатити заборгованість по страховим виплатам з 01 червня 2016 року

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд: зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () поновити нарахування страхових виплат ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та сплатити заборгованість по страховим виплатам з 01.06.2016 року; стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; адреса: 84100, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Батюка, буд. 8) судові витрати у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ). В решті позовних вимог відмовив.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що позивач, як внутрішньо-переміщена особа перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати з 01.10.2014 по 30.05.2016 року у Бахмутському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

Довідкою обласної медико-соціальної експертної комісії №6 від 26.05.2014 (Серії 10 ААВ №439915), позивачу був проведений первинний, повторний огляд інваліда та встановлена третя група інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: за сукупністю 55% з 30.04.2014 по 01.06.2016 з яких первісно-40% за професійним захворюванням хронічною попереково-крижовою радикулопатією, повторно 10% за трудовим каліцтвом від 17.08.1992 та повторно 5% за трудовим каліцтвом від 31.03.2006. Дата переогляду - 26.05.2016.

З 01.06.2016 року потерпілому ОСОБА_2 Бахмутським міським відділенням управління дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області припинено нарахування щомісячних страхових виплат у зв`язку із закінченням терміну, на який йому було встановлено стійку втрату працездатності, у відповідності з Висновком обласної медико-соціальної експертної комісії №6 (серії ААА №240641) від 26.05.2014 року та згідно з рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщенним особам, які мешкають на території Бахмутської міської ради, протокол комісії від 25.08.2016 №8 (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи дійсна до 20.06.2016).

Після закінчення терміну дії довідки МСЕК в період з 01.06.2016 року по теперішній час ОСОБА_2 переогляд МСЕК не здійснював та не звертався до робочих органів Фонду соціального страхування України із заявою про продовження раніше призначених страхових виплат, тобто не реалізовував своє право на продовження раніше призначених страхових виплат.

Суду першої інстанції не врахував закінчення терміну, на який позивачу було встановлено стійку втрату працездатності та не проходження ОСОБА_2 в період з 01.06.2016 року по теперішній час переогляду МСЕК.

З 21 червня 2016 року позивач не мав статусу внутрішньо переміщеної особи (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 11.12.2014 року дійсна до 20.06.2016) та не звертався до органів Фонду соціального страхування України за продовженням страхових виплат. Отже, позивач не реалізував своє право на страхові виплати у спірному періоді, до будь- якого відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про продовження та нарахування страхових виплат не звертався.

Також, судом не враховано, що за приписами частини 4 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105- XIV (у редакції Закону України від 28.12.2014 №77-VIII; із змінами), виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більше як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Суд першої інстанції поновив страхові виплати позивачу з 01 червня 2016 року, що перевищує законодавчо встановлений трирічний строк.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою.

Позивачу було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: 15%, з яких 10% за трудовим каліцтвом від 17.08.1992 та 5% за трудовим каліцтвом від 31.03.2006, втрата працездатності була встановлена безстроково, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, виданої Обласною МСЕК №6 від 31 жовтня 2012 року Серії 10 ААА №128503.

Відповідно до довідки, до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, виданою обласною МСЕК м. Донецька від 26.05.2014 року Серії 10 ААВ №439915, позивачем був проведений первинний огляд інваліда та встановлена третя група інвалідності, причиною інвалідності було зазначено профзахворювання та встановлена група інвалідності до 01.06.2016 року. Дата чергового переогляду в вищезазначеній довідці зазначена 26.05.2016 року.

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги виданої обласною МСЕК м. Донецька від 26.05.2014 року Серії 10 ААА № 240641, позивачу встановлена первинно третя група інвалідності, в графі ступінь втрати професійної працездатності у відсотках зазначено: по сукупності 55%, з яких 40% первинно з 30.04.2014 до 01.06.2016 року; повторно безстроково: 10% за трудовим каліцтвом від 17.08.1992 та 5% за трудовим каліцтвом від 31.03.2006.

Позивач з жовтня 2012 року, перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Калінінському районі міста Горлівка Донецької області. З червня 2014 року м. Горлівка знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно Переліку населених пунктів, затвердженого Розпорядженням КМУ від 07.11.2014 року №1085-р. Позивач, як внутрішньо-переміщена особа перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати з 01.10.2014 по 30.05.2016 року у Бахмутському міському відділенні управління виконавчої дирекції в Донецькій області. У серпні 2015 року, позивачу відділенням виплачено щомісячні страхові виплати за період з червня по вересень 2014 року та одноразова страхова виплата. З 31.05.2016 року потерпілому ОСОБА_1 відділенням припинено нарахування щомісячних страхових виплат у зв`язку із закінченням терміну, на який йому було встановлено стійку втрату працездатності, у відповідності з Висновком обласної медико-соціальної експертної комісії №6 (серії ААА №240641) від 26.05.2014 року. Вищезазначені факти були зазначені у своїй відповіді Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 01.02.2022 року №01-04/15-210, яку було надано на адвокатський запит представника позивача адвоката Ракова А.В.

Представником позивача, на адресу Начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України був надісланий адвокатський запит від 11.02.2022 року №28, відповідно до якого представник позивача просив надати йому інформацію стосовно підстав припинення щомісячних страхових виплат, зазначивши, що позивачу безстроково встановлено втрату працездатності за трудовими каліцтвами, що мали місце 17.08.1994 та 31.03.2006 року у розмірах 10% та 5% відповідно. До додатків адвокатом була надана засвідчена копія довідки МСЕК №240641 від 26.05.2014 року.

Також, особисто позивачем, на адресу Бахмутського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, було надіслано заяву від 24.01.2022 року, з проханням поновити йому виплати щомісячних страхових виплат, сплатити заборгованість по страховим виплатам, яка виникла на теперішній час, а також надати довідку про розмір окремо нарахованих та окремо виплачених сум страхових виплат з червня 2014 року по теперішній час.

Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області було надано відповідь від 07.02.2022 року №18.03.1/464 на заяву позивача від 24.01.2022 року, в якій зазначено, що позивач перебував на обліку як тимчасово переміщена особа та отримував страхові виплати у Бахмутському міському відділенні з 01.10.2014 по 31.05.2016 року. Заборгованість по раніше призначеним, але не виплаченим страховим виплатам за період травень 2014 вересень 2014, включно виплачена Бахмутським міським відділенням у серпні 2015 року. З червня 2016, щомісячні страхові виплати у Бахмутському міському відділенні були припинені згідно рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам, які мешкають на території Бахмутської міської ради, протокол комісії від 25.08.2016 №8 (довідка, видана до 20 червня 2016, у якій адресою фактичного місця проживання вказано адресу місцезнаходження органу державної влади, органу місцевого самоврядування, юридичної особи публічного права, її підрозділу, будь-якого іншого приміщення, за якою внутрішньо-переміщена особа фактично не проживає, підлягає перереєстрації до 20 липня 2016 року, внутрішньо-переміщена особа не звернулась до управління праці та соціального захисту населення для перереєстрації довідки). Окремо було повідомлено, що за весь період перебування на обліку у Бахмутському міському відділенні, щомісячні страхові виплати сплачені позивачу у повному обсязі, заборгованість відсутня. Для вирішення питання, щодо продовження щомісячних страхових виплат, позивачу необхідно звернутись із заявою встановленого зразка та пакетом документів.

Позивачу було припинено виплату щомісячних страхових платежів з 01.06.2016 року, що підтверджується довідкою про доходи наданою Бахмутським міським відділенням управління Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 28.01.2022 року №18.03.1/350; листом-відповіддю Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 17.02.2022 року №01-04/15-331; листом-відповіддю Бахмутського міського відділення управління Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 07.02.2022 року №18.03.1/464; листом-відповіддю Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 01.02.2022 року №01-04/15-210.

Позивач вважає такі дії відповідача щодо невиплати належних йому сум за період з 01.06.2016 по теперішній час протиправними, тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

01.01.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 р. № 2620-ІХ.

Відповідно до пункту 2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону від 21 вересня 2022 р. № 2620-ІХ припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

З 01.01.2023 відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, до Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області.

Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV) страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини 7 статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Частиною 1 статті 47 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: 1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання; 2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина 5 статті 47 Закону № 1105-XIV).

Згідно з частинами 4, 7 статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України Про оплату праці .

Частиною 1 статті 46 Закону № 1105-XIV регламентовано, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже вказана стаття вказує на випадки, згідно яких страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються.

За положеннями пункту 3 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Преамбулою Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) визначено, що він відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 7 вказаного Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною 10 вказаної статті 7 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.

Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України.

У разі відсутності в зазначеному Реєстрі необхідних відомостей матеріальне забезпечення, страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання.

Матеріалами справи підтверджується, що страхові виплати припинено у зв`язку із закінченням дії довідки МСЕК та відсутністю у позивача з 21 червня 2016 року статусу внутрішньо переміщеної особи (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 11.12.2014 року дійсна до 20.06.2016).

Водночас, Законом № 1105-XIV та Порядком Фонду не надано повноважень щодо припинення страхових виплат з підстав закінченням терміну дії (скасуванням) довідки внутрішньо переміщеної особи.

Суд зазначає, що підстави зазначені відповідачем не є передбаченими законом підставами для припинення виплат.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві страхових виплат.

Порядки на які посилається відповідач не є законами, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання виплат позивачем, а тому право позивача на отримання виплат було безпідставно порушено відповідачем.

У спірних правовідносинах, відповідач не врахував положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 р № 1105-XIV, який за місцем в ієрархічній структурі має більшу юридичну силу у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні та відповідно є пріоритетним у застосуванні до правовідносин, що виникають при виплаті раніше призначених щомісячних страхових виплат особам, які втратили працездатність внаслідок професійного захворювання.

Отже, суд вважає за необхідне зауважити, що підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати страхових виплат особі за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі страхових виплат за минулий період (стаття 47 Закону № 1105-XIV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

За вимогами статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Також, підпунктом 2 пункту 1, підпунктом 2 пункту 2 Постанови КМ України № 335 від 25.04.2018 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. N 365, та передбачено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМ України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2019 у справі № 640/18720/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019, визнано протиправними та нечинними підпункт 2 пункту 1, підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №335 від 25 квітня 2018 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. №365» в частині, що стосується сум невиплачених пенсій.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 у справі N 826/12123/16, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 та постановою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року, визнано нечинним Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. N 365.

Суди дійшли до висновку, що положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абзац 10 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 обмежують осіб, що належать до ВПО у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такою, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку ВПО, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені статтею 33 Конституції України.

За положенням статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

На захист прав позивача також діє норма частини 7 ст. 47 Закону №1105-XIV, за якою, як зазначалось, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку. Отже, позивач набув право на отримання страхових виплат за весь попередній період, оскільки припинення їх виплати відбулось не з передбачених законодавством підстав, що спростовує посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом.

Щодо посиланням відповідача на те, що закінчився термін, на який позивачу було встановлено стійку втрату працездатності, у відповідності з Висновком обласної медико-соціальної експертної комісії №6 (серії ААА №240641) від 26.05.2014 року та згідно з рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщенним особам, які мешкають на території Бахмутської міської ради, протокол комісії від 25.08.2016 №8 (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи дійсна до 20.06.2016), суд зазначає наступне.

Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 4 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях».

Абзацом 1 підпункту 26 пункту 3 вказаного Рішення Кабінет Міністрів України доручений вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв, евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації.

На виконання вказаної норми Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей».

Абзацом 2 пункту 3 Постанови № 595 міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації зобов`язані забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р (в редакції 07.11.2014р.) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, серед яких значиться м. Донецьк.

Таким чином, вказаними актами передбачено необхідність припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ, організацій, їх філій (відділень), представництв та визначено граничний термін для здійснення заходів щодо їх переміщення (до 01 грудня 2014 року).

Таким чином, вказаними актами передбачено необхідність припинення на окремих територіях у районі проведення ООС в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ, організацій, їх філій (відділень), представництв та визначено граничний термін для здійснення заходів щодо їх переміщення (до 01.12.2014).

Тобто, розпорядженням № 1085 визначене, що м. Донецьк, в якому знаходилася МСЕК, де позивач проходив огляд та отримав довідку, набуло статусу тимчасово окупованої території.

Проте, як зазначалось, довідка видана позивачу не скасована, а відомості зазначені в ній не визнавались недостовірними. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що медичний заклад на час видання довідки був переміщений та не здійснював свою діяльність.

Також, відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 20.02.2015 № 16.01-/6392 інваліди, яким була призначена пенсія з інвалідності та соціальна допомога на тимчасово окупованій території до 07.11.2014 занесені до електронної бази даних Пенсійного Фонду України та центрального банку даних інвалідів органів соціального захисту населення, отже вони не потребують повторного проходження МСЕК за місцем фактичної реєстрації. Це стосується і громадян, які втратили медичні документи під час евакуації. Громадянам, які оглядались МСЕК на окупованій території після зазначеної дати, необхідно повторно пройти огляд на підконтрольній Україні території.

Відповідне доручення щодо безоплатного обстеження та спрощення процедури огляду у МСЕК, направлено МОЗ України керівникам структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської міської державних адміністрацій.

Отже, особам яким була призначена соціальна допомога до 07.11.2014 не потребують повторного проходження МСЕК.

Матеріали справи містять довідку, до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, виданою обласною МСЕК м. Донецька від 26.05.2014 року Серії 10 ААВ №439915, позивачеві був проведений первинний огляд інваліда та встановлена третя група інвалідності, причиною інвалідності було зазначено профзахворювання та встановлена група інвалідності до 01.06.2016 року. Дата чергового переогляду в вищезазначеній довідці зазначена 26.05.2016 року.

Крім того, відповідно до наявних в матеріалах справи довідок: Обласної МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги Серії ААА № 128503 від 31.10.2012 року, якою встановлено позивачу ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: по сукупності 15%; з яких 10% за каліцтвом від 17.08.1992року; 5% за каліцтвом від 31.03.2006 року. В графі дата переогляду зазначено безстроково; Обласної МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Серії ААА №240641 виданої від 26.05.2014 року, відповідно до якої позивачу в графі ступінь втрати професійної працездатності у відсотках зазначено: по сукупності 55%, з яких первинно 40% з 30.04.2014 до 01.06.2016 року; повторно б/с, що означає безстроково 10% за каліцтвом від 17.08.1992 року; повторно - б/с, що означає безстроково 5% за каліцтвом від 31.03.2006 року.

Таким чином, позивач має 15% стійкої втрати професійної працездатності відповідно до вищезазначених довідок.

Отже з врахування вищезазначеного позивач не потребував повторного проходження МСЕК.

Суд також зауважує, що за наявності не скасованої довідки МСЕК, жодні приписи законодавства не вимагають від особи повторно проходити огляд.

За вимогами статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Таким чином, апеляційний суд дійшов до висновку, що довідки надані позивачем, є належними та допустимими доказами. Неврахування відповідачем наданих позивачем довідок МСЕК є порушенням конституційних прав позивача на отримання належних страхових виплат.

За положенням статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

На захист прав позивача також діє норма частини 7 ст. 47 Закону №1105-XIV, за якою, як зазначалось, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку. Отже, позивач набув право на отримання страхових виплат за весь попередній період, оскільки припинення їх виплати відбулось не з передбачених законодавством підстав.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Як зауважив ЄСПЛ, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, пункт 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, пункт 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W. проти Об`єднаного Королівства», заява № 20166/92, пункт 36).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов протиУкраїни», № 20372/11, пункт 65; рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09, пункт 93).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що відповідач, не виплачуючи позивачу страхові виплати, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому правомірно задоволено позов.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 р. у справі № 200/3237/22 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 р. у справі № 200/3237/22 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 02 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць