Справа № 160/7171/23
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 серпня 2023 року м. Дніпросправа № 160/7171/23
(суддя Неклеса О.М., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року у справі №160/7171/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07 квітня 2023 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області згідно з яким просить:

- визнати незаконною бездіяльність начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 в частині не надання доступу до публічної інформації ОСОБА_1 згідно с запитом від 31.03.2023 року про «Працюючий телефон та електронну поштову скриньку очільника Дніпропетровського управління ДВБ НП України полковника поліції Владислава МІНОВСЬКОВО»;

- зобов`язати начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 надати доступ до публічної інформації ОСОБА_1 згідно з запитом від 31.03.2023 року про «Працюючий телефон та електронну поштову скриньку очільника Дніпропетровського управління ДВБ НП України полковника поліції Владислава МІНОВСЬКОВО».

Позов обґрунтовано тим, що позивач 31.03.2023 року о 14:39 год. подав до відповідача запит на отримання публічної інформації, однак відповідачем було порушено право позивача на отримання такої інформації, без законних обґрунтувань відмови.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем надано інформацію на запит позивача від 31.03.2023 року (зареєстрований в ГУНП за №94зі від 03.04.2023 року), яку надіслано на вказану ОСОБА_1 у запиті електронну адресу та на поштову адресу, чим належним чином виконано свій обов`язок щодо надання відповіді на інформаційний запит позивача та повідомлено про його надіслання до розпорядника цієї інформації, яким є Дніпропетровське управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, у зв`язку із чим підстав для визнання протиправної бездіяльності відповідача у суду немає.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Позивач зазначає про те, що не отримував відзиву відповідача в якому відповідач зазначає про виконання обов`язку щодо надання відповіді на інформаційний запит позивача в межах наданої йому компетенції. Також, позивач зазначає про те, що його звернення на доступ до публічної інформації не було задоволено та матеріали справи не містять доказів того, що запит було передано для розгляду по суті за належністю та позивач отримував відповідь на цей запит. Вважає, що ненадання судом першої інстанції аналізу змісту позовної заяви, додаткових пояснень позивача, відсутність жодної відповіді з боку суду на аргументи позивача порушують його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом України, ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивачем 31.03.2023 року направлено засобами електронного зв`язку до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області звернення, в якому він просив надати публічну інформацію, зокрема, «Працюючий телефон та електронну поштову скриньку очільника Дніпропетровського управління ДВБ НП України полковнику поліції Владислава МІНОВСЬКОГО» (а.с.3). Згідно із інформацією довідки №2135/103/16-2023 від 20.04.2023 року вищевказане звернення було зареєстровано в Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області 03.04.2023 року за №94зі (а.с.21).

Правомірність бездіяльності відповідача, яка виразилася у не наданні у встановленому законом порядку та строки доступу до публічної інформації ОСОБА_1 згідно с запитом від 31.03.2023 року є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 5 та 7 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992 р., кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію охороняється законом.

Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес є Закон України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI від 13.01.2011 р.

За змістом статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом; публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом, отриманим або створеним виключно суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків та володіти яким у подальшому може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень.

У відповідності до положень статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації», право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.

Доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації», встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Положеннями статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Частина 1 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зобов`язує розпорядника інформації надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до частини 3 статті Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що закон зобов`язує розпорядника інформації надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що розумним строком для виконання обов`язку відповідача по направленню запиту належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача також є п`ять робочих днів з дня отримання запиту.

Проте, враховуючи те, що запит позивача від 31.03.2023 року про «Працюючий телефон та електронну поштову скриньку очільника Дніпропетровського управління ДВБ НП України полковника поліції Владислава МІНОВСЬКОВО» згідно з інформацією зазначеною у довідці №2135/103/16-2023 від 20.04.2023 року було отримано відповідачем 03 квітня 2023 року за №94зі (а.с.21), а з позовом до суду позивач звернувся 07 квітня 2023 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що на час звернення позивача з позовом до суду щодо визнання бездіяльності відповідача незаконною з розгляду його запиту, у відповідача не сплинув встановлений законом п`ятиденний строк для розгляду цього запиту.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволені позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а та від 4 лютого 2020 року у справі №320/7969/17.

Колегія суддів, зауважує, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відповідно, дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо: по-перше, такі дії вчинені владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції і по-друге, оспорювані дії є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Враховуючи те, що станом на час звернення позивача з цим позовом до суду строк встановлений законом для розгляду відповідачем отриманого 03.04.2023 року запиту позивача не сплинув, суд апеляційної інстанції зробив висновок про передчасність позовних вимог щодо визнання протиправної бездіяльності відповідача, яка виразилася у не розгляді запиту позивача у встановлений законом строк та як наслідок відсутності підстав для задоволення такого позову, зважаючи і на те, що в адміністративному судочинстві захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні, та як наслідок відсутності підстав для їх задоволення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що відповідачем долучено до відзиву на позовну заяву копію супровідного листа від 07.04.2023 року №1/94зі/103/01-2023, згідно з яким запит позивача направлено за належністю, як зазначено у цьому листі його копію було направлено позивачу для виконання обов`язку щодо повідомлення запитувача про передачу отриманого запиту для розгляду за належністю, що спростовує підстави позову про бездіяльність відповідача, яка виразилася у не розгляді запиту.

Згідно з частиною першою статті 47 КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За правилами статті 166 КАС України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування тощо щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Аналіз наведених процесуальних норм дає підстави для висновку, що після відкриття провадження у справі за предметом позову, визначеним прохальною частиною позовної заяви, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши відповідну заяву. При цьому, норми КАС України дозволяють позивачу скористатись таким правом до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення, а підставою позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які складаються із фактів, що тягнуть за собою певні правові наслідки: зміну чи припинення правовідносин.

Розміром позову є кількісна характеристика позовних вимог. Отже, збільшення або зменшення розміру позовних вимог може відбутися шляхом зміни кількісних характеристик позовних вимог, але в межах спірних правовідносин.

Водночас предмет позову кореспондує із способами судового захисту права (змістом позову), які визначені статтею 5 КАС України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що свідчить про обрання позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права або його доповнення, у межах спірних правовідносин.

Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - зміну обставин, на яких ґрунтуються вимоги особи, яка звернулася з позовом. Зміна предмету або підстав позову може відбуватися лише у межах спірних правовідносин. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Наслідком розгляду заяви, зміст якої свідчить про одночасну зміну предмета і підстав позову є повернення такої заяви та розгляд раніше заявлених позовних вимог, якщо позивач не відмовляється від позову. Водночас у таких випадках позивач не позбавлений права звернутися з новим окремим позовом у загальному порядку.

Такий правовий підхід щодо застосування норми процесуального права - статті 47 КАС України викладений у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 826/19197/16, від 30 серпня 2021 року у справі №520/11672/19, який у відповідності до положень ч.5 ст. 242 КАС України є обов`язковим для врахування судом апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що підставою позову, отриманого судом 07.04.2023 року, було не розгляд відповідачем поданого позивачем запиту та як наслідок предметом спору була правомірність такої бездіяльності, в той час як доводи позивача в апеляційній скарзі фактично зводяться до неналежного розгляду відповідачем поданого ним запиту. Отже позивачем фактично змінюється підстава позову, що свідчить про безпідставність таких доводів. Між тим позивачем до суду першої інстанції заява у письмовій формі про зміну підстав та предмету позову не подавалася.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції враховуючи те, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, зробив висновок про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року у справі №160/7171/23 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва