Справа № 380/4817/23
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2023-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/4817/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2023 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мричко Н.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області , місцезнаходження: 80431, Львівська обл., Львівський р-н, с.Жовтанці, вул. Львівська, буд. 2 (далі відповідач; Жовтанецька сільська рада), в якій позивач просить:

- визнати протиправною відмову Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області у видачі ОСОБА_1 акту встановлення здійснення ним факту догляду за ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Жовтанецьку сільську раду Львівського району Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу акту встановлення факту здійснення догляду з урахуванням висновків суду.

Ухвалою від 20.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що для видачі акта встановлення здійснення заявником догляду за особою з інвалідністю необхідно лише встановити факт здійснення такого догляду без встановлення фактів ні матеріального становища заявника, ні його підприємницької діяльності. Окрім цього, відповідач помилково ототожнює поняття здійснення постійного догляду та надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі. Таким чином, відповідач протиправно відмовив у видачі такого акта.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що за результатами обстеження для встановлення факту здійснення догляду встановлено, що позивач не проживає постійно з ОСОБА_2 , а лише відвідує її. Також не підтверджено факти ведення спільного господарства. Окрім цього, разом з ОСОБА_2 зареєстрована її мати, яка жодного разу не зверталась до відповідача щодо призначення постійного стороннього догляду за її дочкою, яка має інвалідність І групи. Представник відповідача додав, що жителі села Ременів не змогли підтвердити той факт, що позивач здійснює постійний сторонній догляд за ОСОБА_2 . Позивач не перебуває в списках військовозобов`язаних, який ведеться Жовтанецької сільською радою, що додаткового підтверджує його інше місце проживання. Таким чином, підстав для видачі позивачу акта встановлення здійснення ним факту догляду за ОСОБА_2 не було.

Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що подані разом із відзивом заяви сусідів не можуть бути підтвердженням правильності висновків відповідача та правомірності його дій, оскільки жодна із заяв не містить інформації про те, що позивач не проживає разом із ОСОБА_2 . До цього ж, заяви датовані листопадом 2022 року, тобто отримані відповідачем після складання акта. Висновки про відсутність ведення спільного господарства не відповідають дійсності. Невизначеність на момент відвідування з місцем лікування не може слугувати підставою для не підтвердження здійснення постійного стороннього догляду. Той факт, що мати ОСОБА_2 жодного разу не зверталась до Жовтанецької сільської ради про призначення постійного стороннього догляду за її дочкою, жодним чином не може свідчити про нездійснення такого догляду. Факт не перебування позивача в списках військовозобов`язаних, який ведеться Жовтанецькою сільською радою, може свідчити виключно про неналежне виконання обов`язків Жовтанецької сільради щодо ведення військового обліку мешканців ОТГ, але жодним чином не свідчить про не проживання позивача в селі Ременів.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

11.10.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про складання та видачу акта встановлення факту здійснення ним догляду за своєю двоюрідною сестрою ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), яка є особою з інвалідністю І групи та за висновком МСЕК потребує постійного стороннього догляду.

Листом від 18.10.2022 №1297 відповідач повідомив позивача про те, що 17.10.2022 постійно діючою комісією сільської ради, з виїздом за місцем реєстрації ОСОБА_2 , особи з інвалідністю І групи, в АДРЕСА_2 , проведено обстеження щодо підтвердження факту здійснення догляду за особою з інвалідністю. За результатами проведеного обстеження комісія прийняла заключення щодо не підтвердження факту здійснення позивачем постійного догляду за ОСОБА_3 та складено відповідний акт.

В акті обстеження для встановлення факту проживання зазначено, що за результатами проведеного обстеження встановлено:

- ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 . Разом з нею зареєстрована її мати (на час обстеження перебуває за кордоном);

- позивач зареєстрований і проживає у АДРЕСА_3 разом зі своєю сім`єю (дружина, син);

- на час обстеження позивач зареєстрований і здійснює діяльність як ФОП;

- позивач не надав жодних підтверджуючих документів та доказів щодо спільного проживання та здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 (квитанції за сплату комунальних послуг, витрати на утримання майна тощо);

- за інформацією старости Ременівського старостинського округу ОСОБА_2 самостійно відвідує магазин, здійснює покупки, здатна до самостійного обслуговування.

У зв`язку з цим, враховуючи факт відсутності заяви ОСОБА_2 щодо призначення їх особи по догляду, комісія дійшла висновку про відсутність підстав щодо видачі позивачу акта встановлення факту здійснення постійного догляду за двоюрідною сестрою ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю І групи, відповідно до пункту 2-1 змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, в редакції від 10.09.2022 №1044.

Позивач подав скаргу від 24.10.2022 на такий акт до сільського голови Жовтанецької сільської ради, в якій просив скасувати акт обстеження для встановлення факту проживання від 18.10.2022 та видати акт встановлення факту здійснення догляду за ОСОБА_2 .

Листом від 11.11.2022 №1453 сільський голова Жовтанецької сільської ради повідомив позивача про те, що ОСОБА_2 не зверталася до Жовтанецької сільської ради щодо надання їй такої соціальної послуги, їй не визначався обсяг та зміст соціальної послуги індивідуально залежно від її потреб і не розроблявся індивідуальний план надання такої соціальної послуги. Разом з ОСОБА_2 зареєстрована її мати, яка також не зверталася щодо призначення постійного стороннього догляду за її дочкою. Крім цього, щодо заяв жителів села Ременів, такі не можуть повністю підтвердити той факт, що позивач здійснює постійний сторонній догляд за своєю двоюрідною сестрою ОСОБА_2 . У зв`язку з цим, відсутні підстави для видачі довідки про те, що позивач надає соціальну послугу та здійснює постійний сторонній догляду за своєю двоюрідною сестрою ОСОБА_2 .

Вважаючи відмову відповідача у видачі акта встановлення здійснення факту догляду за ОСОБА_2 протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Згідно зі статтею 3 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України від 21.01.1994 № 3857-XII (тут і надалі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон України № 3857-XII) перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 вказаного Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України № 3857-XII та інших законів України.

На виконання статті 3 Закону України № 3857-XII Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (тут і надалі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; далі Правила перетинання державного кордону громадянами України), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: особи, які здійснюють постійний догляд за особами з інвалідністю I чи II групи і супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або документів, що підтверджують інвалідність, та акта встановлення факту здійснення догляду. Акт встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю I чи II групи складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.

Суд зазначає, що вказане положення не містить умов, за яких складається акт встановлення факту здійснення догляду, а передбачає лише його складення за зверненням особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд. Тобто за своїм змістом така норма є бланкетною, адже для її застосування необхідно врахувати положення інших нормативно-правових актів, яким є, серед іншого, Закон України Про соціальні послуги. Варто додати, що у будь-якому разі вжитий в абзаці п`ятому пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України термін постійний догляд за особою з інвалідністю не може мати іншу правову інтерпретацію, ніж передбачено Законом України Про соціальні послуги.

Суд вважає, що інакше тлумачення абзацу п`ятого пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України та видача акта встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю I чи II групи лише за заявою особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, може мати наслідком неодноразову видачу таких актів різним особам для догляду за однією особою з інвалідністю з метою створення штучних підстав для перетину державного кордону України в умовах воєнного стану.

Таким чином, переходячи до дослідження питання надання позивачем такої соціальної послуги, як постійний сторонній догляд, суд враховує таке.

Питання надавачів соціальних послуг врегульоване статтею 13 Закону України Про соціальні послуги, згідно з частиною шостою якої фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до такого Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є, зокрема, особами з інвалідністю I групи.

Відповідно до абзацу першого частини сьомої статті 13 Закону України Про соціальні послуги фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд.

У частині четвертій статті 16 Закону України Про соціальні послуги передбачено, що соціальні послуги залежно від строку надання поділяються на послуги, що надаються:

1) екстрено (кризово) - невідкладно (протягом доби) у зв`язку з обставинами, що загрожують життю та/або здоров`ю отримувача соціальних послуг;

2) постійно - не менше одного разу на місяць протягом більше одного року;

3) тимчасово - не менше одного разу на місяць протягом до одного року;

4) одноразово.

Суд також зазначає, що відповідно до статті 15 Закону України Про соціальні послуги реєстр надавачів та отримувачів соціальних послуг (далі - Реєстр) створюється для забезпечення:

1) реалізації права особи/сім`ї на соціальні послуги;

2) профілактики складних життєвих обставин;

3) подолання складних життєвих обставин;

4) мінімізації негативних наслідків складних життєвих обставин;

5) обліку надавачів, отримувачів соціальних послуг та послуг, що їм надаються;

6) координації діяльності у системі надання соціальних послуг.

Реєстр складається з розділів про надавачів соціальних послуг, окремо - про фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до вказаного Закону без здійснення підприємницької діяльності, та про отримувачів соціальних послуг.

Відповідно до частин першої-третьої статті 19 Закону України Про соціальні послуги підставою для розгляду питання надання соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів є подання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи:

1) заяви особи або її законного представника про надання соціальних послуг;

2) звернення, повідомлення інших осіб в інтересах осіб/сімей, які потребують соціальних послуг.

У разі звернення особи або її законного представника безпосередньо до надавача соціальних послуг такий надавач зобов`язаний надати їм допомогу в поданні заяви про надання соціальних послуг до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади не пізніше наступного робочого дня.

Підставою для розгляду питання про надання соціальних послуг надавачами соціальних послуг недержавного сектору (крім соціальних послуг, що надаються за рахунок бюджетних коштів) є подані їм заява, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг, передбачені частиною першою вказаної статті.

У разі виявлення особи, яка за станом здоров`я не спроможна самостійно прийняти рішення про необхідність надання їй соціальних послуг, заяву про надання соціальних послуг зобов`язані подати законний представник такої особи, орган опіки та піклування або структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади.

Таким чином, з наведених положень можна сформувати висновок про те, що фізична особа може надавати соціальні послуги з постійного догляду на непрофесійній основі отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є, зокрема, особами з інвалідністю I групи. Такі соціальні послуги надаються у разі прийняття відповідним органом з питань соціального захисту населення рішення за зверненням як особи, яка потребує догляду, так і осіб, які бажають здійснювати догляд.

Разом з цим, позивач не надав доказів внесення відомостей про нього до Реєстру у статусі надавача соціальних послуг (здійснення постійного догляду за двоюрідною сестрою ОСОБА_2 ), що підтверджує обґрунтованість заперечень відповідача в цій частині. Більше того, позивач не заперечив того, що ні він, ні його сестра ОСОБА_2 не зверталися до відповідного органу з питань соціального захисту населення із заявою про надання соціальних послуг ОСОБА_2 .

Отже, зважаючи на те, що позивач у розрізі вимог Закону України Про соціальні послуги не вважається таким, що здійснює постійний догляд за двоюрідною сестрою ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про правомірну відмову відповідача у видачі акта встановлення факту здійснення догляду за цією особою.

З огляду на безпідставність основної позовної вимоги, похідна позовна вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про видачу акту встановлення факту здійснення догляду з урахуванням висновків суду не підлягає до задоволення.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Мричко Н.І.