Справа № 420/3971/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3971/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В.,

за участю секретаря судового засідання Нейкової В.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Горнецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (юридична адреса: вул. Погранична, 9, м. Миколаїв, 54020; фактична адреса: вул. Спаська, буд. 18, м. Миколаїв, 54006) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі ТУ ДБР), в якому позивач просить: - визнати протиправною бездіяльність ТУ ДБР щодо не нарахування та невиплати йому - ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 48 календарних днів у сумі 132 025,44 грн; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 48 календарних днів у сумі 132 025,44 грн.

Ухвалою суду від 01.03.2023 року позовна заява прийнята до розгляду та провадження по справі відкрите, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 19.05.2023 року задоволено клопотання представника ТУ ДБР про розгляд справи №420/3971/23 в порядку загального позовного провадження. Вирішено розгляд справи №420/3971/23 здійснити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 04.07.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Позивач зазначив, що проходив службу у ТУ ДБР на посаді начальницького складу з 19.03.2021 року по 31.01.2023 року та згідно з наказом ТУ ДБР №12-ос/дск від 30.01.2023 року його звільнено зі служби за угодою сторін.

При звільненні йому компенсовано лише 04 календарні дні не використаної щорічної оплачуваної відпустки за 2023 рік, незважаючи на невикористання ним відпустки у 2021 та 2022 роках.

06.02.2023 року він звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо кількості не використаних днів щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки та виплатити йому компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки за вказані роки служби.

14.02.2023 року отримав відповідь про те, що згідно з обліковими даними кадрового підрозділу кількість невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік становить 16 календарних днів, за 2022 рік - 32 календарні дні щорічної відпустки. Проте підстави для компенсації невикористаних днів відпустки відсутні, оскільки відповідно до Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 №743 (далі Положення про проходження служби №743), та Інструкції про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, порядок та умови його виплати, затвердженої Наказом Державного бюро розслідувань від 12.07.2022 №348 (далі Інструкція №348), грошовій компенсації підлягає невикористана в році звільнення відпустка.

Позивач вважає таки дії протиправними та в обґрунтування позовних вимог посилається на ч.5 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до якої трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Позивач вказує, що дійсно згідно з 84 Положення про проходження служби №743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у 1 кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.

Між тим, ч.3 ст.79 КЗпП Ураїни встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Згідно з ч.1 ст. 83 КЗпПУ, ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За положеннями ч.1 ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Крім того, згідно з абз. 4 ч.1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки".

Позивач вважає, що діючим трудовим законодавством України передбачено, що працівнику гарантовано виплачується грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки, проте відповідачем грошову компенсацію за 48 днів щорічної відпустки не виплачено.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається також на правові висновки Верховного суду викладені у постанові від 11.02.2021 року у справі №300/598/20 та постанові від 19.01.2021 року у справі №160/10875/19 щодо подібних правовідносин та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, при цьому не заперечував, що позивач дійсно проходив службу в ТУ ДБР з 19.03.2021 року по 31.01.2023 року та мав право на відпустки: у 2021 році тривалістю 31 календарний день, у 2022 році тривалістю 42 календарних дні, у 2023 року 4 календарних дні. Під час проходження служби використав у 2021 році - 15, у 2022 році - 10 календарних днів, у 2023 не перебував у відпустці, тобто за 2021 та 2022 роки не використано 48 календарних дні.

Проте підстави для задоволення позову відсутні відповідно до п.84,95 Положення про проходження служби №743. Для осіб рядового і начальницького складу ДБР чинне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка не використана в році звільнення, що узгоджується з відповідними приписами Закону України «Про Національну поліцію», який передбачає відповідні соціальні гарантії для поліцейських і які за змістом ч.2 ст.19 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» поширюються також на осіб рядового і начальницького складу ДБР.

Представник ТУ ДБР стверджує, що саме ці положення зазначених вище нормативно-правових актів є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин КЗпПУ є безпідставними.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних з проходженням та звільненням з публічної служби, також неодноразово розглядались Верховним Судом.

Зокрема, у постановах від 15.03.2019 року (справа №814/2594/16), від 07.08.2019 року (справа №820/5122/17), від 16.05.2019 року (справа №825/100/15-а), від 06.02.2020 року (справа №520/692/19) Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Положення №743, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог та зазначив, що відповідач посилається на те, що діяв в межах вимог Закону України «Про Національну поліцію», приписи якого поширюються на осіб рядового і начальницького складу ДБР у відповідності до ч.2 ст.19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Відповідно до ч.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Позивач звертає увагу на те, що відповідач не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. Вказана правова позиція застосована Верховним Судом також в інших справах.

Також позивач у відповіді на відзив зазначив, що твердження відповідача на субсидіарне застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних з проходженням та звільненням з публічної служби, які врегульовані нормами спеціального законодавства, з посиланням на позицію Верховного Суду у постановах від 15.03.2019 року у справі №814/2594/16, від 07.08.2019 року у справі №820/5122/17, від 16.05.2019 року у справі №825/100/15-а, від 06.02.2020 у справі №520/692/19 взагалі незрозумілі та не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки: - саме від правових висновків у справах №820/5122/17, №520/692/19 було відступлено Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 року у справі №160/10875/19; - правовідносини у справах №814/2594/16, №825/100/15-а взагалі не є аналогічними зі спірними правовідносинами у цій справі.

Позивач вважає, що доводи, викладені ТУ ДБР у відзиві на позовну заяву, є необгрунтованими.

У судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги з підстав вказаних у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні не визнав позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов та просив відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу проходження та звільнення з публічної служби та регламентовані Законами України «Про Державне бюро розслідувань», «Про Національну поліцію», КЗпПУ, Положенням про проходження служби №743, Інструкцією №348.

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначено, що Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Згідно частинами 1,2,5,6 ст. 14 Закону до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюється Дисциплінарний статут Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , проходив службу з 19.03.2021 року по 31.01.2023 року у ТУ ДБР, розташованому у місті Миколаєві, на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Другого оперативного відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.

Наказом Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, №12-ос/дск від 30.01.2023 позивача звільнено зі служби у Державному бюро розслідувань у запас з вказаної посади за угодою сторін.

В наказі зазначено, що при звільнені компенсовано 04 календарних дні невикористаної оплачуваної відпустки за 2023 рік.

06.02.2023 року позивач звернувся до відповідача про виплату йому компенсації за всі дні невикористаної оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки.

Листом від 14.02.2023 року позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати компенсації за 48 календарних днів невикористаної оплачуваної відпустки з посиланням на п.95 Положення про проходження служби №743 та розділ ІІІ Інструкції №348.

Пунктом 95 Положення встановлено, що у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана нею щорічна основна відпустка за її бажанням може надаватися їй тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк дії контракту. В такому разі строк дії зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки. За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

В п.8 розділ ІІІ Інструкції №348 вказано, що за невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу ДБР, які звільняються з ДБР, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового та начальницького складу ДБР має відповідно до чинного законодавства на день звільнення з ДБР.

Питання надання відпусток особами рядового та начальницького складу ДБР регламентовано розділом «Відпустки» Положення про проходження служби №743.

Знідно з пунктами 84,85 Положення про проходження служби №743. щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано. Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.

Рапорт про надання щорічної основної відпустки подається відповідному керівникові (начальникові) особою рядового та начальницького складу не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком строку відпустки. На підставі рапорту видається відповідний наказ по особовому складу.

Судом встановлено, що позивач не використав 48 днів оплачуваної відпустки з 2021 та 2022 роки, що не заперечує відповідач.

Статтею 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» ( «Соціальний захист та пенсійне забезпечення працівників Державного бюро розслідувань») визначено, що держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Соціальний захист поліцейських регламентований розділом ІХ України "Про Національну поліцію".

Згідно зі ст.92 («Відпустки поліцейських») поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відповідно до преамбули Закону України «Про відпустки» цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України , цим Законом, Кодексом законом про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно зі ст.2 Закону право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи

Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст.24 цього Закону.

Статтею 24 Закону («Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки») встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Також згідно зі ст. 83(«Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки») КЗпПУ у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Таким чином, серед саме Законів України, які регламентують спірні правовідносини, ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст.83 КЗпП України чітко визначають, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Закони України «Про Державне бюро розслідувань» та «Про Національну поліцію» таких чітких положень щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки не містять.

Норми Положення про проходження служби №743 та Інструкції №348 в цієї частині не відповідають нормам Закону.

Відповідно до ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Таким чином, при вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню саме ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст.83 КЗпП України.

Крім того, частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України при вирішенні спірних правовідносин враховує правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 19.01.2021 року по справі № 160/10875/19.

У постанові від 19.01.2021 року по справі №160/10875/19 Верховний Суд зазначив, що раніше Верховний Суд розглядав справи, предметом спору у яких, були дії відповідачів щодо невиплати позивачам (поліцейським) грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, що передують року звільнення. Проте під час їхнього розгляду суди дійшли різних правових висновків.

Так, у постанові від 23.10.2019 в справі №826/8185/18 (провадження №К/9901/19707/19) Верховний Суд виходив з того, що питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки не врегульоване положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, а тому при вирішенні цього питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону №504/96-ВР.

Проте у постанові від 06.02.2020 в справі №818/1276/17 (провадження №К/9901/48853/18) Верховний Суд зазначив, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, урегульовані нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. На підставі пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Позиція аналогічного змісту також наведена Верховний Судом у постановах від 07.08.2019 в справі №820/5122/17 (провадження №К/9901/16897/19), від 31.03.2020 в справі №808/2122/18 (провадження №К/9901/68185/18, №К/9901/68414/18), від 02.07.2020 в справі №825/1038/16 (провадження №К/9901/9235/18, №К/9901/9238/18).

Верховний Суд в постанові від 19.01.2021 року по справі № 160/10875/19 вважав за необхідне відступити від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 та вважав правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23.10.2019 в справі №826/8185/18 з таких підстав.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Верховний Суд зазначив, що Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази по справі, висновки Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 року по справі № 160/10875/19, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7, 9, 241-246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (юридична адреса: вул. Погранична, 9, м. Миколаїв, 54020; фактична адреса: вул. Спаська, буд. 18, м. Миколаїв, 54006, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 48 календарних днів.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 48 календарних днів у сумі 132 025,44 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва