Справа № 160/10489/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення, дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви.
29 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла уточнена позовна заява в примірниках, відповідно до кількості учасників справи, в якій позивач визначив другого відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві та просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і в подальшому була реабілітована, у призначенні підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснювати ОСОБА_1 виплати підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України « Про пенсійне забезпечення», починаючи з 20.03.2023 року.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправний характер відмови відповідача-2 у встановленні позивачу підвищення до пенсії відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII). Відповідач-2 у встановленні такого підвищення відмовив з посиланням на відсутність довідки від органів внутрішніх справ про виселення сім`ї позивача з місця постійного проживання, однак цей документ не є необхідним згідно положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2005 року №22-1 (далі Порядок №22-1)
15 червня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що відмовив позивачу у встановленні підвищення до пенсії на підставі п. 2.6., 2.13. розділу ІІ Порядку №22-1, оскільки відповідні норми вимагають надання довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо).
30 червня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача-1 в системі «Електронний Суд». Проти позову заперечує в повному обсязі, зазначає, що не є належним відповідачем у справі. Разом з відзивом надано матеріали пенсійної справи позивача.
У відповідності до ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком у відповідності до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV).
Відповідно до посвідчення від 16.03.2023 року серії НОМЕР_2 позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресія комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
20 березня 2023 року позивач звернулася до відповідача-1 із заявою про перерахунок пенсії «Зміна надбавки» згідно Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 року №962-XII (далі Закон №962-XII)
Рішенням відповідача-2 від 24.03.2023 року о/р 57 відмовлено у встановленні підвищення до пенсії в зв`язку з відсутністю довідки органів внутрішніх справ, виданої на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо).

Вважаючи таке рішення відповідача-2 та дії відповідачів протиправними, позивач звернулася до суду з цією позовною заявою.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 6 Закону №962-XII реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними об`єднаними територіальними громадами.

Згідно п. 6 розділу XV «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» Закону №1058-IV до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення", крім надбавок, передбачених пунктами "в"-"д" частини першої статті 21 зазначеного Закону. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом «г» ст. 77 Закону №1788-XII встановлено, що призначені пенсії підвищуються: репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно пп. 4 п. 2.6. розділу ІІ Порядку №22-1 при призначенні до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень відповідно надаються такі документи: документи про визнання заявника реабілітованим або членом його сім`ї, якого було примусово переселено (для підвищення пенсії згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення").

Відповідно до п. 2.13. розділу ІІ Порядку №22-1 за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Застосовуючи вищевказані нормативні положення суд зазначає, що вони передбачають наступні правила правової поведінки:

1) призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано (п. «г» ст. 77 Закону №1788-ХІІ);

2) для підвищення пенсії репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано надаються документи про визнання заявника реабілітованим або членом його сім`ї (пп. 4 п. 2.6. розділу ІІ Порядку №22-1);

3) документом на підтвердження статусу реабілітованої особи є посвідчення реабілітованого. Для осіб, яких було заслано, вислано, депортовано, приймаються довідки органів внутрішніх справ, а за їх відсутності довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих (п. 2.13 розділу ІІ Порядку №22-1).

Системне тлумачення наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що посвідчення реабілітованої особи підтверджує відповідність особи пункту «г» ст. 77 Закону №1788-ХІІ та є достатнім для встановлення відповідного підвищення згідно пп. 4 п. 2.6. розділу ІІ Порядку №22-1. В свою чергу положення п. 2.13 розділу ІІ Порядку №22-1 лише додатково уточнюють, що посвідчення реабілітованого є документом, що підтверджує статус реабілітованої особи. Друге речення п. 2.13 розділу ІІ Порядку №22-1 не запроваджує правила підтвердження статусу реабілітованої особи, натомість лише визначає, що такий статус також (альтернативно) може підтверджуватися іншими документами (не посвідченням), тобто визначає правовий статус таких документів (довідок органів внутрішніх справ, довідок районних комісій з поновлення прав реабілітованих).

Також суд наголошує на тому, що в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а.

Отже, відповідач-2 безпідставно вимагав у позивача надання будь-яких інших документів, окрім наданого позивачем посвідчення реабілітованої особи, для встановлення їй підвищення пенсії відповідно до п. «г» ст. 77 Закону №1788-ХІІ. Вказані відповідачем-2 у рішення документи приймаються на підтвердження наявності в особи статусу реабілітованої особи, однак згідно п. «г» ст. 77 Закону №1788-ХІІ, пп. 4 п. 2.6. та першого речення п. 2.13. розділу ІІ Порядку №22-1 основним документом для цієї мети є саме посвідчення реабілітованої особи, в зв`язку з чим відповідні документи згідно другого речення п. 2.13. розділу ІІ Порядку №22-1 приймаються саме альтернативно, а не в сукупності, для підтвердження статусу реабілітованої особи.

За обставин цієї справи сторонами не заперечувався статус позивача як реабілітованої особи, а також обставина надання відповідного посвідчення разом з заявою про встановлення підвищення пенсії.

Таким чином, відповідач-2 протиправно відмовив позивачу у становленні підвищення пенсії згідно п. «г» ст. 77 Закону №1788-ХІІ, в зв`язку з чим його рішення від 24.03.2023 року №57 підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача-2, то слід зазначити, що даним відповідачем ухвалено саме правовий акт - рішення, у зв`язку з чим суд вважає необхідним залишити вимоги про визнання протиправними дій без задоволення.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача-1 суд зазначає, що останнім не приймалося юридично значущих рішень щодо позивача, в зв`язку з чим у задоволенні цих позовних вимог до відповідача-1 належить відмовити.

Щодо вимог про зобов`язання відповідача-1 вчинити певні дії суд зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі №817/864/18 та від 11.11.2019 року у справі № 818/960/17.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2019 року у справі № 0640/4248/18 та від 08 листопада 2019 року у справі №420/914/19.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача-2 про відмову в призначенні пенсії, належним та ефективним способом захисту (відновлення) порушеного права позивача буде саме зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області встановити та виплачувати позивачу підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 20.03.2023 року, оскільки в даному випадку повноваження щодо розгляду матеріалів для призначення підвищення пенсії були делеговані відповідачу-2, проте обов`язок її призначення та виплати залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем реєстрації та проживання позивача, тобто у відповідача-1.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду вказане, а також враховуючи те, що доказів сплати сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ), Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (04053, м.Київ, вул. Бульварно-Кудрявцевська, 16, ) про визнання протиправним рішення, дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 24.03.2023 року о/р НОМЕР_3 , яким відмовлено у встановленні підвищення пенсії ОСОБА_1 згідно пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області встановити та виплачувати ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України « Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII, з 20.03.2023 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу.

Суддя Н.В. Боженко