Справа № 420/10055/23
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якої діє адвокат Чепіль Олександр Сергійович, звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якому просить скасувати рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 41-23 від 04.04.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.10.2022 позивач отримала довідку про звернення за захистом в Україні № 013098, видану Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, терміном дії до 06.11.2022, яку згодом було продовжено до 26.04.2023. Позивач є матір`ю неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому діє в своїх інтересах та інтересах дітей. 25.04.2023 позивач отримала повідомлення про відмову їй та її неповнолітнім дітям у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 60 від 11.04.2023 року. У повідомленні відмову обґрунтовано відсутністю умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою. Проте, таке посилання ДМС України на суперечність в показаннях, як на підтвердження необґрунтованості побоювань позивача, не може заслуговувати на увагу, позаяк, дані суперечності не є ключовими при прийнятті рішення про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Крім того, самі по собі невірні заяви не є причиною для відмови у наданні статусу біженця, і перевіряюча особа зобов`язана оцінювати ці твердження у світлі різних обставин даної справи. Таким чином, необхідність проведення додаткових зустрічей є можливістю прояснити очевидні невідповідності і вирішити протиріччя, а також знайти пояснення стосовно неправильного подання або приховування істотних фактів.

Підставою для направлення позивачу даного повідомлення є рішення ДМС України від 04.04.2023 № 42-23. Рішення є необґрунтованим, та з його змісту неможливо встановити, що саме стало причиною для відмови у визнанні біженцями позивача та її дітей, адже конкретні підстави не наведені.

Рішення відповідача позивач вважає протиправним, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 10.05.2023 причини пропуску строку звернення до суду визнано поважними, поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду, провадження у вказаній справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

22.05.2023 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній позов не визнає.

Зокрема, свою позицію обґрунтовує тим, що співробітниками міграційної служби було проведено детальний аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ДМС, також, підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Чинним законодавством, зокрема, Законом та «Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», що затверджені наказом МВС від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила), суб`єкт владних повноважень наділений правом позбавити шукача захисту реалізувати можливість отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту на трьох етапах:

- на етапі прийняття заяви шукача захисту про намір отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (ч. 6 cт. 5 Закону, п. 2.4 Правил);

- на етапі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 6 ст. 8 Закону, п. 4.6 Правил);

- на етапі прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст. 6, ч. 13 ст. 10 Закону, п. 6.5 Правил).

За результатами вивчення матеріалів особової справи встановлено, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято Головою ДМС у відповідності із абзацом 5 частини 1 статті 6 Закону, пункту 6.5 Правил (абз. 3 преамбули рішення від 04.04.2023 №42-23).

28.10.2017 року шукач захисту разом із дітьми вибула з РФ потягом сполученням Москва (рф) - Київ (Україна), державний кордон України перетнула 28.10.2017 року, офіційно на підставі паспортного документу для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 . На території України у період 08.04.2019 - 10.04.2020 років проживала на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 (підстава: волонтерська діяльність в ГО («Культурний центр Крим»). За міжнародним захистом до ГУДМС в Одеській області звернулась 06.10.2022 року, із зволіканнями, особу притягнено до адміністративної відповідальності за статтею 203 КУпАП (протокол ПР МОД 008977 від 06.10.2022 року). Таким чином, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивачка звернулась із заявою про набуття міжнародного захисту лише 06.10.2022, тобто, майже через п`ять років після потрапляння на територію України.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Звернення позивачки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням уникнути кримінальної відповідальності в країні своєї громадянської належності та подальшою легалізацією в країні перебування.

Клопотання особи не містить умов, передбачених п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території рф. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявниці додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог cт. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні її громадянської належності (рф) через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях із міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За таких обставин встановлюється, що факти, повідомлені заявницею стосовно власних переслідувань в країні його громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє її права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування в нашій країні.

З огляду на викладене відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини, суд приходить до таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 28.10.2017 позивач ОСОБА_1 із дітьми вибула з рф потягом сполученням Москва (рф) - Київ (Україна), державний кордон України перетнула 28.10.2017 на підставі паспортного документу для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 .

На території України у період 08.04.2019 - 10.04.2020 проживала на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 (підстава: волонтерська діяльність в ГО «Культурний центр Крим»).

06.10.2022 позивача звернулась до ГУДМС в Одеській області за міжнародним захистом.

06.10.2022 позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні № 013098, видану Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, термін дії до 06.11.2022, продовжено до 26.04.2023.

Про причини звернення за міжнародним захистом позивач повідомила, що разом з чоловіком, ОСОБА_4 приймала участь в захисті прав незаконно засуджених мусульман на території Республіки Татарстан. Особа дотримується усіх заповітів ісламу, в зв`язку з чим, відповідно до її слів зазнавала певної дискримінації з боку державних органів рф через заборону носіння традиційної ісламської хустки (хіджабу). Зі слів заявниці, в 2017 її чоловік вимушений був виїхати з рф до України через кримінальне переслідування з боку російських правоохоронних структур, особа прибула в Україну разом із дітьми для возз`єднання із чоловіком.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту долучені наступні документи, а саме:

- оригінали паспортів: внутрішній паспортний документ гр. рф серії НОМЕР_3 , паспортний документ гр. рф для виїзду кордон серії НОМЕР_1 ;

- оригінали паспортів дітей: паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 ;

- копія паспортного документу чоловіка серії НОМЕР_6 ;

- копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 ;

- копії свідоцтво про народження дітей: серії НОМЕР_8 ; серії НОМЕР_9 .

26.10.2022 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.10.2022 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області прийнято наказ «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

В порядку проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з позивачем проведено анкетування та 4 співбесіди (13.10.2022, 20.10.2022, 03.11.2022, 10.11.2022).

26.12.2022 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області прийнято наказ «Щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За результатами розгляду заяви та особової справи громадянки рф ОСОБА_1 відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.03.2023.

04.04.2023 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 42-43 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці російської федерації ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області від 11.04.2023 № 60 відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, а саме у зв`язку з наступним:

подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

отримана інформація про причини виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно із п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення до міграційної служби від 06.10.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало фактично те, що чоловік позивача висловлював свою активну позицію стосовно прав мусульман, приймав участь у захисті мусульман після замаху на муфтія в 2016 році, в рф помірний іслам.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

За інформацією, наданою позивачем, за час проживання в рф, вона погроз не отримувала, переслідувань чи фізичному насиллю за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів не піддавалася.

Однак, обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію рф, заявник посилається на непідтверджені жодними доказами та непереконливі пояснення щодо викладених у заяві обставин.

Суд враховує, що заявник не була і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території рф активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не була і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів рф.

Щодо посилання заявника на її участь разом з чоловіком у захисті незаконно засуджених мусульман, то вказані пояснення не підтверджуються жодними доказами, відкриті публікації з фігуруванням прізвища заявника до суду не надано та судом не встановлено.

Також, за матеріалами справи не встановлено та заявником під час звернення за захистом не зазначено про факти її звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку влади, утиски або погрози.

Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач прибув на територію України 28.10.2017, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 06.10.2022.

При прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою.

Таким чином, тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що вона підпадала під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про її утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний