Справа № 440/4269/22
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 р. Справа № 440/4269/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2022, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Петрова, м. Полтава, повний текст складено 15.11.22 по справі № 440/4269/22

за позовом ОСОБА_1

до Миргородської міської ради Полтавської області

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить визнати протиправним рішення одинадцятої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 29.10.2021 про відмову позивачу у затвердженні документації із землеустрою та передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 1,6815 га з кадастровим номером: :01:001:0378, місце розташування якої: с. Кибинці, у зв`язку з включенням земельної ділянки до Переліку земельних ділянок продаж та набуття права оренди яких здійснюється шляхом проведення земельних торгів (рішення 8 сесії Миргородської міської ради 8 скликання від 02.06.2021 №254); зобов`язати відповідача на найближчому пленарному засіданні чергової сесії затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу з кадастровим номером: :01:001:0378, місце розташування якої: с. Кибинці Миргородського району Полтавської області та передати земельну ділянку у приватну власність.

В обґрунтування позову зазначено, що 25.08.2020 рішенням сорок першої сесії сьомого скликання Кибинської сільської ради Миргородського району Полтавської області позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в межах села Кибинці Миргородського району Полтавської області. Зазначено, що даним рішенням було зобов`язано позивача виготовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та подати до Кибинської сільської ради Миргородського району Полтавської області для розгляду та затвердження в установленому законом порядку. Позивачем було замовлено у сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_2 шляхом укладення Договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №1065-10/20 від05.10.2020 розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована с. Кибинці Миргородського району Полтавської області. Відповідно до Рішення другої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 15.12.2020 вирішено реорганізувати Кибинську сільську раду шляхом приєднання до Миргородської міської ради. Зазначено, що саме тому розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:0378 разом із витягом із Державного земельного кадастру було передано на затвердження до Миргородської міської ради Полтавської області ще 17.05.2021, проте, будь-якої відповіді щодо його затвердження чи відмову у затвердженні отримано не було. 15.02.2022 Миргородська міська рада Полтавської області надала відповідь на вказаний запит та вказала, що заява позивача розглянута на засіданні 11 сесії Миргородської міської ради 8 скликання та відповідно до п. 5.2 рішення «Про затвердження (відмову у затвердженні) документацій із землеустрою, передачу земельних ділянок громадянам у власність та оренду» №428 заявниці відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,6815 га, кадастровий номер: :01:001:0378 та передачу її у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з включенням земельної ділянки до Переліку земельних ділянок продаж та набуття права оренди яких здійснюється шляхом проведення земельних торгів. Позивач вважає дане рішення протиправним, оскільки відповідно до частини 9 статті 118 ЗК України відповідач повинен був у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що і стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу , вважає помилковим висновок суду про те, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність. Вказує на невиконання відповідачем обов`язку щодо строку розгляду поданого нею на затвердження проекту землеустрою, замість чого прийняла рішення про внесення такої ділянки до переліку земельних ділянок, продаж та набуття права оренди яких здійснюється шляхом проведення земельних торгів . Також, вважає , що судом не надано оцінки тому факту, що відповідачем не подано жодного доказу про те, що спірна земельна ділянка виставлена на земельні торги. Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладені в апеляційній скарзі, просить суд рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 скасувати , прийняти нове , яким позов задовольнити.

Миргородська міська рада Полтавської області надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає рішення суду першої інстанції правомірним та прийнятим з урахуванням всіх обставин справи, просить залишити рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 без змін.

Миргородською міською радою Полтавської області отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

Разом з тим, працівниками УДППЗ "Укрпошта" повернуто поштове відправлення суду, які надсилалися на адресу ОСОБА_1 , із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно пунктів 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками за закінченням терміну зберігання, адресат вибув, адресат відсутній і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі №821/818/16, від 16.12.2020 року у справі №120/4080/19-а.

На вебсторінці призначеної для пошуку та перегляду документів Єдиного державного реєстру судових рішень, 24.05.2023 року було оприлюднено, зокрема, ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2023 р по справі № 440/4269/22 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Крім того, з метою повідомлення позивача про відкриття апеляційного провадження у справі та призначення розгляду справи в порядку письмового провадження , було неодноразово здійснено дзвінки на телефонний номер вказаний в позові НОМЕР_1 . Також, на електрону адресу , яку повідомила ОСОБА_1 , направлялись відповідні ухвали суду, які отримані позивачкою , про що надійшло від неї підтвердження.

Судом вжито необхідні заходи щодо повідомлення позивача про апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи у їх сукупності , колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що 25.08.2020 рішенням сорок першої сесії сьомого скликання Кибинської сільської ради Миргородського району Полтавської області позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в межах села Кибинці Миргородського району Полтавської області.

Позивачем було замовлено у сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_2 шляхом укладення Договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №1065-10/20 від 05.10.2020 розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована с. Кибинці Миргородського району Полтавської області.

17.05.2021 позивач звернулася до Миргородської міської ради з заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблено ФОП ОСОБА_2 та просила надати у власність земельну ділянку площею 1,6815 га, кадастровий номер: :01:001:0378 та змінити цільове призначення земельної ділянки на для ведення особистого селянського господарства (01.03).

До заяви позивачем, зокрема додано копії землевпорядної документації.

Рішенням одинадцятої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 29.10.2021 №428 «Про затвердження (відмову у затвердженні) документації із землеустрою, передачу земельних ділянок громадянам у власність та оренду» Миргородська міська рада вирішила відмовити гр. ОСОБА_1 у затвердженні документації із землеустрою та передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 1,6815 га з кадастровим номером: :01:001:0378, місце розташування якої: с. Кибинці, у зв`язку з включенням земельної ділянки до Переліку земельних ділянок продаж та набуття права оренди яких здійснюється шляхом проведення земельних торгів (рішення 8 сесії Миргородської міської ради 8 скликання від 02.06.2021 №254).

Позивач не погоджуючись із вказаним рішенням звернулася до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того , що відповідачем надано належні, допустимі та достатні докази на обґрунтування правомірності рішення одинадцятої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 29.10.2021 №428.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Приписами статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У ч. 9 ст. 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ч. 8 ст. 186 ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Відтак, законодавством передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України убачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому чинним законодавством, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку встановленому чинним законодавством, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Аналогічну правову позицію було висловлено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року справа №1640/2592/18 та від 22 жовтня 2020 року справа №808/3083/17, від 16 лютого 2021 року у справі № 821/146/17, від 09.02.2022 справа № 420/1963/19.

При цьому , колегія суддів звертає увагу , що передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, а надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття в подальшому суб`єктом владних повноважень позитивного рішення щодо відведення земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 28 січня 2020 року у справі №2240/2962/18, від 28 лютого 2020 року у справі №806/3304/18, від 8 вересня 2020 року у справі № 812/1450/17, від 26 жовтня 2021 року у справі №160/5982/19 та від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19.

При цьому , колегія суддів враховує, що право особи на затвердження проекту землеустрою охоплюється також гарантіями захисту права власності у формі майнових прав та легітимних очікувань на реалізацію права власності. У свою чергу, протиправна відмова у затвердженні проекту землеустрою є втручанням у право власності.

Стосовно допустимості втручання у «право власності» необхідно звернути увагу, що відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (заява №25921/02) ЄСПЛ, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ у пункті 32 рішення по справі «Stretch v. the United Kingdom» (заява № 44277/98).

Слід зазначити, що у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Протоколу першого ЄКПЛ, а саме: (1) чи є втручання законним; (2) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Протоколу першого, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Трегубенко проти України» (заява N 61333/00) зазначено, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде доведений, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, висловлену, зокрема, у справах «Moreno Diaz Peсa and Others v. Portugal» (заява № 44262/10, пункти 60, 64 і 93), «Cachia and Others v. Malta» (заява № 72486/14, пункт 49) та «Hesz and others v. Hungary» (заява № 17884/12, пункт 28), яка передбачає, що в процесах позбавлення власності держава повинна суворо дотримуватися процедури; для примусового позбавлення цього права мають бути вагомі причини і держава, в особі своїх уповноважених органів, повинна це довести неспростовними доказами.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 136 ЗК України організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення. У переліку зазначаються місце розташування (адреса) земельної ділянки, її цільове призначення (функціональне використання), площа, кадастровий номер, умови продажу. Добір земельних ділянок державної чи комунальної власності, у тому числі разом з розташованими на них об`єктами нерухомого майна (будівлями, спорудами) державної чи комунальної власності, які або права на які виставляються на земельні торги, здійснюється з урахуванням затверджених містобудівної документації та документації із землеустрою, а також маркетингових досліджень, інвестиційної привабливості, звернень громадян та юридичних осіб щодо намірів забудови.

Положеннями ч. 3 ст. 136 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Отже, ЗК України чітко визначено, що земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів, тому вирішальним фактором є включення земельних ділянок до переліку земель, які виставлені на земельні торги.

В даному випадку , враховуючи, що на момент розгляду заяви позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та прийняття відповідачем рішення з цього питання, вказана вище земельна ділянка була включена до переліку земельних ділянок, права оренди на які виставляються на земельні торги, ця обставина в силу приписів ч. 3 ст. 136 ЗК України є самостійною підставою для відмови у затвердженні такого проекту.

Правова позиції у подібних правовідносинах висловлена в постановах Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 823/1267/16 (№К/9901/16555/18), від 22.10.2020 у справі № 815/7279/16 (№К/9901/43956/18), а відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі, що земельна ділянка лише пропонується до продажу, а не вже виставлена на земельні торги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 136 Земельного кодексу України, яка регулює порядок добору земельних ділянок державної чи комунальної власності та підготовка лотів для продажу на земельних торгах, видача наказу про внесення земельної ділянки до Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які пропонуються до продажу на земельних торгах, а також присвоєння їй кадастрового номеру, свідчить про те, що сформована земельна ділянка, на яку претендує позивач, виставлена на торги (розпочата процедура виставлення земельної ділянки на торги).

Не заслуговують на увагу доводи скаржника про невідповідність висновку суду першої інстанції правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.01.2020 № 816/2119/16, оскільки у вказаній справі касаційний суд зазначив, що включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою. При цьому, перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги, серед іншого, в обов`язковому порядку має містити кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Формуванню переліку земельної ділянки передує процедура підготовки лоту до торгів, в межах якої організатор торгів, зокрема здійснює відведення такої земельної ділянки та державну реєстрацію останньої із присвоєнням відповідного кадастрового номеру.

У межах даної справи, рішенням Миргородської міської ради Полтавської області восьмої сесії сьомого скликання від 02.06.2021 №254 земельну ділянку кадастровий номер: :01:001:0378 включено до Переліку земельних ділянок продаж та набуття права оренди яких здійснюється шляхом проведення земельних торгів. Відповідачем здійснено державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0378, площею 1,6815 га, цільове призначення 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Отже, спірна ділянка є відведеною та зареєстрованою із присвоєнням відповідного кадастрового номеру, тобто є сформованою земельною ділянкою , що виключає можливість її відчужувати, передавати в заставу, надавати у користування до завершення торгів.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що на момент прийняття оскаржуваного рішення обрана позивачем для відведення земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок, права оренди на які підлягають продажу на земельних торгах у формі аукціону, що в силу приписів частини п`ятої статті 136 Земельного кодексу України є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Також, колегія суддів зазначає, що рішенням Миргородської міської ради Полтавської області восьмої сесії сьомого скликання від 02.06.2021 №254, яким земельну ділянку кадастровий номер: :01:001:0378 включено до Переліку земельних ділянок продаж та набуття права оренди яких здійснюється шляхом проведення земельних торгів є чинним, доказів скасування рішення Миргородської міської ради Полтавської області восьмої сесії сьомого скликання від 02.06.2021 №254 сторонами не надано.

Крім того, правомірність рішення Миргородської міської ради Полтавської області восьмої сесії сьомого скликання від 02.06.2021 №254 позивачем у цій справі не оскаржується, його законність не ставиться під сумнів позивачкою , так само як і не оскаржується саме включення земельної ділянки до переліку ділянок для продажу на земельних торгах.

Таким чином, земельна ділянка, щодо затвердження проекту землеустрою на яку позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою, рішенням Миргородської міської ради Полтавської області восьмої сесії сьомого скликання від 02.06.2021 №254 включена до переліку земельних ділянок, права на які підлягають продажу на земельних торгах (аукціоні), що в силу приписів ч. 3 ст. 136 Земельного кодексу України є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність до завершення торгів.

Колегія суддів зазначає, що частиною другою статті 5 Конституції України проголошено, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 7 Основного Закону України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Виходячи з цих конституційних положень у системному зв`язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні №6-рп/2002 від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад.

З огляду на вищевказане колегія суддів зазначає, що важливим є забезпечення органами місцевого самоврядування конкурентних способів розпорядження таким суспільним активом як земля. Тільки такий підхід забезпечить раціональне використання землі як національного багатства, а також реалізацію принципу рівності перед законом усіх суб`єктів, які бажають отримати в користування або у власність землі комунальної власності, та запобігання всім формам дискримінації.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачка не позбавлена права на участь у земельних торгах з метою отримання бажаної для відведення земельної ділянки.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що розглянувши клопотання позивачки про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу з кадастровим номером: :01:001:0378, місце розташування якої: с. Кибинці Миргородського району Полтавської області та передачу земельної ділянки у приватну власність та встановивши, що бажана для отримання позивачкою земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок, право оренди яких підлягає продажу на земельних торгах у формі аукціону, відповідачем було законно прийнято рішення одинадцятої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 29.10.2021 про відмову позивачу у затвердженні документації із землеустрою та передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 1,6815 га з кадастровим номером: :01:001:0378, місце розташування якої: с. Кибинці, у зв`язку з включенням земельної ділянки до Переліку земельних ділянок продаж та набуття права оренди яких здійснюється шляхом проведення земельних торгів (рішення 8 сесії Миргородської міської ради 8 скликання від 02.06.2021 №254) на підставі частини п`ятої статті 136 ЗК України.

На момент прийняття оскаржуваного рішення у Миргородської міської ради Полтавської області були відсутні законні підстави для прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу з кадастровим номером: :01:001:0378 , оскільки рішення 8 сесії Миргородської міської ради 8 скликання від 02.06.2021 №254 про включення вказаної земельної ділянки до Переліку земельних ділянок продаж та набуття права оренди яких здійснюється шляхом проведення земельних торгів є чинним , що в силу приписів ч. 3 ст. 136 Земельного кодексу України є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність до завершення торгів, тому відповідач позбавлений можливості приймати будь-яке інше рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 30 січня 2023 року у справі №120/1157/22-а, від 06 квітня 2023 року у справі №120/815/22-а.

З приводу того, що відповідачами було порушено строки розгляду проекту рішення про надання земельної ділянки позивачу у власність, слід зазначити, що строк розгляду клопотання є строком виконання комісіями і підрозділами органу місцевого самоврядування своїх повноважень (компетенції). Цей строк разом з іншими елементами (складовими) утворюють структуру повноважень суб`єкта владних повноважень. Недотримання строку виконання обов`язку є свідченням формального порушення реалізації повноважень, проте, повинно оцінюватися в межах причин і умов, які призвели до цього. Недотримання строку виконання обов`язку не означає припинення повноважень органу місцевого самоврядування і втрату ним правомочності на ухвалення будь-яких рішень, в тому числі й тих, які є предметом спору у цій справі. Тому, пропуск цього строку сам по собі не свідчить про протиправність ухваленого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 20 квітня 2023 року у справі №640/7221/19.

У постанові від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18 Верховний Суд указував, що саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, Суд зауважив, що деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

У цій постанові Верховний Суд визначив, що суттєве (фундаментальне) порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Тож, у підсумку, Верховний Суд у справі № 1640/3394/18, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, запровадив критерій виміру суттєвості порушень правової процедури ухвалення рішення та дійшов висновку, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення. На думку Суду, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 27 липня 2023 року у справі № 826/15278/17.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище.

Зважаючи на вказані судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.

Обставини ж у справі, яка розглядається, не є тотожними у порівнянні з наведеними апелянткою справами, розглянутими Верховним Судом та Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку, тобто судові рішення у справах 361/1495/16-а. та № 591/5935/17 ухвалені за інших умов застосування правових норм, підстав позову і встановлених судом фактичних обставин,, що виключає підстави для їх застосування судом за приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для позовних вимог , вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Зважаючи на результат апеляційного розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2022 по справі № 440/4269/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош О.В. Присяжнюк