Справа № 380/7867/23
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/7867/23
У Х В А Л А

з питань закриття провадження в адміністративній справі

04 серпня 2023 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., розглянувши порядку спрощеного позовного провадження клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі № 380/7867/23 за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Франківського відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів), в якому із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила:

- зобов`язати Франківський відділ реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) зареєструвати розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 25.05.2005 у справі №2-3789/05.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.10.2022 підчас виконання військового обов`язку (як військовослужбовець) загинув син позивачки - ОСОБА_2 .

Позивачка звернулась у встановленому законом порядку до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з метою оформлення одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця.

В процесі оформлення виплати стало відомо, що на зазначені кошти претендує колишня дружина покійного - ОСОБА_3 .

Шлюб між покійним ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний 25.05.2005 рішенням Франківського районного суд м. Львова у справі № 2-3789/05.

Однак, в подальшому розірвання шлюбу не було зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка, в супереч вимог ч. 1 ст. 115 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на 2005 рік).

Таким чином, відсутність реєстрації розірвання шлюбу призводить до того, що колишня дружина покійного претендує на вищезгадану грошову виплату.

Зважаючи на наведене позивачка звернулась до Франківського ВРАЦС у м. Львові (відповідач), із зверненням про державну реєстрацію розірвання шлюбу між покійним сином та ОСОБА_3 на підставі згаданого рішення Франківського районного суду.

Однак, Листом Франківського ВРАЦС у м. Львові від 15.11.2022 було відмовлено в задоволенні звернення позивачки, мотивуючи тим, що остання не має права подавати такі заяви (таке право має тільки один із колишнього подружжя), що змушує звернутися до суду.

Щодо юрисдикції позивач зазначає про те, що первинно аналогічний позов було подано до Франківського районного суду м. Львова в порядку цивільного судочинства.

Однак, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.04.2023 у справі № 465/2144/23, відмовлено у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , до Франківського відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), за участю третьої особи - Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки міста Львова, про зобов`язання вчинити певні дії. Роз`яснено позивачеві право звернутись з даним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Відповідач подав клопотання про закриття провадження у справі з підстав, що оскаржуючи відмову Франківського відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) щодо внесення змін до актового запису, не просить визнати неправомірними дії відповідача, а має намір вирішити питання про внесення змін/вже існуючий запис, отже спір у цій справі не має ознак публічно-правового та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічну думку вказано у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року по справі № 807/45717. Зокрема Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що аналогічний Спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, і вважає вірними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у відкритті провадження в цій справі.

Враховуючи вищенаведене та п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, Франківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просив закрити провадження у справі №380/7867/23 у зв`язку з тим що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Позивачка, будь яких заперечень щодо закриття провадження у справі не висловила.

При постановленні ухвали суд виходить з наступного:

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.04.2023 року справа № 465/2144/23, було відмовлено у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , до Франківського відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), за участю третьої особи - Сихівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки міста Львова, про зобов`язання вчинити певні дії. Роз`яснено позивачеві право звернутись з даним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Вказана ухвала набрала законної сили.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Однак у вказаній справі судом враховується правова позиція ВП ВС від 08.06.2022, у справі № 362/643/21, про те, що право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у чинній редакції). Близькі за змістом приписи були у пунктах 1 і 2 частини другої статті 17 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг(пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. Зогляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18-19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16-17), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 21), від 29 вересня 2020 року у справах № 368/561/19 (пункт 22) і № 712/5476/19 (пункт 19), від 8 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19 (пункт 25), від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15(пункт 72)).

Тому помилковим є застосування приписів статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Суд звертає увагу на виникнення внаслідок відмови у відкритті провадження у цивільній справі юрисдикційного конфлікту, який формально унеможливлює доступ позивача до цивільного суду (ст. 186 ЦПК України). Тому розгляд цього спору слід продовжити за правилами адміністративного судочинства.

Отже, з огляду на припис частини другої статті 239 КАС України після закриття провадження у адміністративній справі позивач не матиме доступу і до адміністративного суду.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (Bulanov and Kupchik v. Ukraine, заяви № 7714/06 і № 23654/08), у якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції через відсутність у заявників доступу до суду касаційної інстанції, бо відмова Вищого адміністративного суду України розглянути їхні касаційні скарги всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (Andriyevska v. Ukraine, заява № 34036/06), у якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці через те, що її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є саме Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (Mosendz v. Ukraine, заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (Shestopalova v. Ukraine, заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ виснував, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, бо національні суди надавали суперечливі роз`яснення стосовно їхньої юрисдикції у справі заявниці, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Велика Палата Верховного Суду у згаданій вище справі вважає, що з огляду на припис ч. 2 ст. 239 КАС України, за наявності чинної ухвали Чернігівського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2018 року про закриття провадження в адміністративній справі № 825/1347/18, яку залишив без змін Київський апеляційний адміністративний суд згідно з постановою від 4 червня 2018 року, закриття провадження у справі № 362/643/21 за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України поставило під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому вирішення цього спору слід продовжити за правилами цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду підтримала висновки судів першої й апеляційної інстанцій про належність спору до юрисдикції адміністративного суду. Проте встановила, що закриття провадження у цивільній справі зумовило юрисдикційний конфлікт, який поставив під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

В даному випадку, на підставі вказаного, суд вважає, що спір по даній справі по суті є цивільним, оскільки стосується саме державної реєстрації розірвання шлюбу, а не внесення змін, як про це зазначає позивачка, однак з метою уникнення юрисдикційного конфлікту, який поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивачки на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, суд вважає за можливим вирішення цього спору продовжити за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно клопотання відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 238, 248, 256 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду прийняте за наслідками розгляду справи.

Суддя Гавдик З.В.