Справа № 160/691/23
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2023 року Справа № 160/691/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
12.01.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку по цій справі однією сумою;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку по цій справі однією сумою в розмірі 197932,25 грн. за період з 18.01.2022 року по 26.12.2022 року на користь ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження в адміністративній справі №160/691/23 за цією позовною заявою; клопотання позивача про розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін (в письмовому провадженні) в порядку ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України задоволено частково, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 17.02.2022 року, в іншій частині клопотання відмолено, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
Крім цього, вищевказаною ухвалою суду витребувано у Військової частини НОМЕР_1 письмові пояснення відносно того, чи нараховувався ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені на підставі рішення суду у справі №160/7260/22 і якщо так, то у якому розмірі, а якщо ні то зазначити підстави такого ненарахування та невиплати.
01.02.2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив у справі, в якій останнім висловлено позицію, аналогічну зазначеній у позовній заяві.
07.02.2023 року до суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що Кодекс законів про працю України не поширюється на військовослужбовців, так як військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу і порядок проходження військової служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, якими не передбачено відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.
Крім того, у відзиві на позовну заву відповідачем заявлено клопотання про зупинення провадження у справі, в якому останній просив суд зупинити провадження у справі №160/691/23 до моменту припинення в Україні воєнного стану.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 року у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про зупинення провадження у справі №160/691/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.03.2023р. вирішено перейти до розгляду адміністративної справи №160/691/23 за правилами загального позовного провадження, а також призначено підготовче судове засідання на 19.04.2023 року о 10:00 год.
Також вищеозначеною ухвалою суду витребувано у Військової частини НОМЕР_1 : довідку про розмір всіх належних позивачеві сум, нарахованих і виплачених на день його звільнення, із зазначенням їх складових; довідку про розмір середньоденного грошового забезпечення позивача.
06.04.2023 року та в подальшому 11.04.2023 року до суду від Військової частини НОМЕР_1 на виконання вимог ухвали суду від 20.03.2023 року надійшли додаткові пояснення та докази у справі.
10.04.2023 року до суду від позивача надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 19.04.2023р., без його участі.
Сторони в підготовче судове засідання 19.04.2023 року не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.
Усною ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання підготовче судове засідання було відкладено до 16.05.2023 року на 11:00год.
19.04.2023 року до суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшли додаткові докази у справі, а саме розрахунково-платіжна відомість №8.
03.05.2023р. суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.05.2023р. закрито підготовче провадження та призначено справу №160/691/23 до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 14.06.2023 року о 16:00год.
Представники сторін у судове засідання 14.06.2023 року не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Фіксування судового засідання відповідно до статті 229 КАС України не здійснювалося, тому керуючись приписами пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд заяви судом вирішено здійснювати у порядку письмового провадження.
Таким чином, суд дійшов висновку про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 до 18.01.2022р.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.01.2022 року №11 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Разом з цим, судом також встановлено, що після звільнення позивача з військової служби 18.01.2022р. між останнім та Військовою частиною НОМЕР_1 виник спір щодо належного розміру грошового забезпечення позивача за період з 29.01.2020 року по 18.01.2022 року, включно, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. у справі №160/7260/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.12.2022р., визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обрахування ОСОБА_1 з 29.01.2020 по 18.01.2022 грошового забезпечення, виходячи з посадового окладу та окладу за військове звання, які обчислювались шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнту на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 18.01.2022 року ОСОБА_1 , з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року та на 01.01.2021 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, з врахуванням раніше виплачених сум, а також зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 18.01.2022 року.

Рішення суду у справі №160/7260/22 набрало законної сили 15.12.2022 року.

На виконання рішення суду у справі №160/7260/22 Військовою частиною НОМЕР_1 проведено перерахунок грошового забезпечення позивача на суму 78388,48грн., а також нараховано компенсацію втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 18.01.2022 року на суму 7213,16грн., всього на загальну суму 85601,64грн.; після утримання військового збору сума до виплати склала 84317,62грн., яка і була 26.12.2022р. виплачена позивачеві, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю №348 для виплати перерахунку з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 та 01.01.2021 року.

Відтак, на виконання рішення суду у справі №160/7260/22 відповідачем здійснено нарахування позивачеві грошового забезпечення у загальному розмірі 78388,48грн.

Вважаючи, що при здійсненні виплати на виконання рішення суду у справі №160/7260/22 грошового забезпечення позивача відповідач порушив строки розрахунку при звільненні, в наслідок чого виникли підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто за період з 18.01.2022 року по 26.12.2022 року, проте, відповідачем такий середній заробіток протиправно нараховано та виплачено не було, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та спірним правовідносинам сторін, суд враховує таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України, тому вони підлягають застосуванню під час вирішення таких спорів.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства щодо порядку, умов, складу, розміру виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Висновок щодо можливості застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України (тут і далі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства слідує, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року по справі №320/1263/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обставина невиконання відповідачами відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України в частині щодо виплати всієї суми належного позивачеві при звільненні грошового забезпечення підтверджена постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 року у справі №160/2947/21, яка набрала законної сили.

Не проведення з вини відповідача розрахунку із позивачем у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати останньому його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 18.01.2022р. по 26.12.2022р.

Враховуючи, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 саме 18.01.2022 року та проведення остаточного розрахунку з ним на виконання рішення суду у справі №160/7260/22 лише 26.12.2022 року, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України та допущено протиправну бездіяльність через не здійснення нарахування і виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки такого розрахунку при звільненні за період з 18.01.2022 року по 26.12.2022 року.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Поряд з цим, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Верховного Суду, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.

Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову у справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідні висновки корелюються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, у якій, зокрема, зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16) і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, для відступлення від яких не вбачається правових підстав, суд уважає, що при розгляді цього спору слід застосувати принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відтак, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд має встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум і правильну суму, яка була несвоєчасно виплачена позивачеві, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У даному випадку судом встановлено, що розмір усіх належних позивачеві при звільнені сум становить 171808,76грн. із розрахунку: 93420,28грн. + 78388,48грн., з яких:

- 93420,28грн. нарахована позивачеві при звільненні з військової служби 18.01.2022р. сума, яка не була спірною;

- 78388,48грн. нарахована позивачеві на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. у справі №160/7260/22 сума грошового забезпечення, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів на картковий рахунок позивача 26.12.2022 року.

Отже, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 171808,76грн. (100%), з яких 78388,48грн. (45,6%) нарахована на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. у справі №160/7260/22 сума грошового забезпечення, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів на картковий рахунок позивача 26.12.2022 року.

При цьому, обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом та визнається учасниками справи, позивач виключений зі списків 18.01.2022 року, відтак, при визначенні середньоденного грошового забезпечення позивача враховується грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два повних календарних місяця проходження військової служби, тобто за листопад 2021 року та грудень 2021 року, яке складало: грошове забезпечення за листопад 2021 року 17652,00грн. та грошове забезпечення за грудень 2021 року 17652,00грн., отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача розраховується наступним чином: (17652,00грн. + 17652,00грн.) / 61 діб (кількість днів в листопаді та грудні 2021 року) = 578,75грн., що також підтверджується наданою відповідачем довідкою від 23.03.2023р. №244.

Судом також встановлено, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2022 року по 26.12.2022 року становить 342 дня.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 197932,50грн., виходячи із наступного розрахунку (578,75грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 342 (кількість днів затримки з 18.01.2022 року по 26.12.2022 року).

Водночас, суд звертає увагу, що у порівнянні із нарахованою та виплаченою позивачеві сумою грошового забезпечення в розмірі 78388,48грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 197932,50грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму просточеної виплати грошового забезпечення позивача.

При цьому, як зазначено судом вище, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, бо синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначено вище, у даному випадку загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 171808,76грн., з яких 93420,28грн. нарахована позивачеві при звільненні з військової служби 18.01.2022р. сума, яка не була спірною; 78388,48грн. нарахована позивачеві на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. у справі №160/7260/22 сума грошового забезпечення, яка була виплачена з відрахуванням відповідних податків і зборів на картковий рахунок позивача 26.12.2022 року. Відтак, розмір невиплачених своєчасно сум грошового забезпечення 78388,48грн. (нарахованого на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. у справі №160/7260/22) від розміру всіх належних позивачеві при звільненні сум (171808,76грн. (100%)) становить 45,6%.

Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виплати грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі №160/7260/22) становить 197932,50грн.

Відтак, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме розмірі 90257,22грн. із розрахунку (45,6% від 197932,50грн.).

Аналогічна правова позиція щодо обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висловлена Верховним Судом у постановах від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 та від 26 січня 2022 року у справі №240/12167/20.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи викладене у сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: смт Гвардійське, Новомосковський район, Дніпропетровська область, 51270) про визнання дій протиправними та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: смт Гвардійське, Новомосковський район, Дніпропетровська область, 51270) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 18.01.2022 року по 26.12.2022 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: смт Гвардійське, Новомосковський район, Дніпропетровська область, 51270) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 18.01.2022 року по 26.12.2022 року у розмірі 90257,22грн. (дев`яносто тисяч двісті п`ятдесят сім гривень 22 копійки).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова