Справа № 420/12829/23
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2023-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач-2), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 20.04.2023 р. № 03 про відмову у перерахунку пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до трудового загального стажу позивача період роботи з 23.06.1996 р. по 01.07.1997 р. за трудовим договором, укладеним з Свято-Дмитрієвською церквою, період роботи з 02.07.1996 р. по 01.01.2004 р. на посаді помічника голови приходської Ради Релігійної громади православної церкви (Свято-Дмитрієвської) Малиновського району м.Одеси на підставі запису № 23 від 02.07.1997 р. по запис № 24 від 07.05.2005 р. трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.04.1981 р. та здійснити перерахунок пенсії та виплатити позивачу різницю з урахуванням сплачених сум.

Позовні вимоги мотивує тим, що позивач перебуває на обліку у відповідача-1 та отримує пенсію за віком з квітня 2022 року. 19.04.2023 р. позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про перерахунок призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". До заяви позивач надав документи про стаж, паспорт, ідентифікаційний код, трудовий договір та трудову книжку та просив зарахувати до трудового загального стажу період роботи з 23.06.1996 р. по 01.07.1997 р. за трудовим договором, укладеним з Свято-Дмитрієвською церквою, період роботи з 02.07.1997 р. по 01.01.2004 р. на посаді помічника голови приходської Ради Релігійної громади православної церкви (Свято-Дмитрієвської) Малиновського району м.Одеси на підставі запису № 23 від 02.07.1997 р. по запис № 24 від 07.05.2005 р. трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.04.1981 р. Рішенням відповідача-2 від 20.04.2023 р. № 03 відмовлено в перерахунку пенсії з підстав відсутності даних про сплату страхових внесків в системі перерахунку персоніфікованого обліку за період роботи у релігійній організації з 03.04.2000 р. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки обов`язок сплати страхових внесків покладається на роботодавця, а позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання ними своїх обов`язків.

Ухвалою від 07.06.2023 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

22.06.2023 р. від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що законодавством, чинним на момент роботи позивача у спірні періоди, було визначено, що робота зараховується до страхового стажу виключно за умови сплати страхових внесків. Враховуючи те, що за спірні періоди у Головного управління відсутні відомості про сплату позивачем страхових внесків, відсутні і правові підстави для включення таких періодів до страхового стажу.

03.07.2023 р. від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, згідно якого просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує на те, що відповідач-1 у своєму відзиві не навів обґрунтування своєї відмови з посиланням на норми права та судову практику з його доводів як заперечень на позовну заяву. Також позивач зазначає, що не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства не може бути підставою для не зарахування його страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві. Невиконання страхувальником обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України може бути підставою для притягнення останнього до відповідальності, однак позбавляти особу, за яку не сплачено страхові внески, соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

12.07.2023 р. від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що дії відповідача-2 є правомірними, ґрунтуються на нормах чинного законодавства з питань пенсійного забезпечення, оскільки згідно приписів Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", розмір пенсії особи, яка звернулась за нею, визначається індивідуально залежно від набутого стражу та отриманого заробітку, з якого у свою чергу сплачувались страхові внески. За наданими позивачем даними індивідуальних відомостей про застраховану особу, які наявні в матеріалах пенсійної справи, інформація про сплату внесків за спірний період відсутня. Крім того, відповідач-2 акцентував увагу на обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, оскільки прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями, втручання до яких з боку суду є недопустимим.

З урахуванням п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, між позивачем та Свято-Дмитрієвською церквою в особі настоятеля проієрея С. Божок, було укладено трудовий договір, відповідно до якого позивач виконував роботу помічника старости з 23.06.1996 р. по 01.07.1997 р. із заробітною платою в сумі 105 грн. щомісячно. Даний договір було зареєстровано в обласному комітеті профспілки робочих місцевої промисловості і комунально-побутових підприємств 03.04.2000 р. за № 933.

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 заповненої 02.04.1981 р., що позивач з 02.07.1997 р по 07.05.2005 р. працював на посаді помічника голови приходської Ради Релігійної громади православної церкви (Свято-Дмитрієвської) Малиновського району м. Одеси. Даний факт також підтверджується довідкою Свято-Дмитрієвської церкви Одеської єпархії Української православної церкви від 04.07.2022 р. № 2712/с.

З квітня 2022 року позивач перебуває на обліку у відповідача-1 та отримує пенсію за віком.

19.04.2023 р. позивач звернувся до відповідача-1 з заявою про перерахунок призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". До заяви позивач надав документи про стаж, паспорт, ідентифікаційний код, трудовий договір та трудову книжку та просив зарахувати до трудового загального стажу період роботи з 23.06.1996 р. по 01.07.1997 р. за трудовим договором, укладеним з Свято-Дмитрієвською церквою, період роботи з 02.07.1996 р. по 01.01.2004 р. на посаді помічника голови приходської Ради Релігійної громади православної церкви (Свято-Дмитрієвської) Малиновського району м. Одеси на підставі запису № 23 від 02.07.1997 р. по запис № 24 від 07.05.2005 р. трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.04.1981 р.

За принципом екстериторіальності вказана заява розглядалась відповідачем-2.

За результатами розгляду вищевказаної заяви прийнято рішення від 20.04.2023 р. № 03, яким позивачу відмовлено в перерахунку пенсії з підстав відсутності даних про сплату страхових внесків в системі перерахунку персоніфікованого обліку за період роботи у релігійній організації з 03.04.2000 р.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 26 Закону України від 23.04.1991 р. № 987-XII "Про свободу совісті та релігійні організації" (далі - Закон № 987-XII) встановлено, що на громадян, які працюють у релігійних організаціях та створених ними підприємствах, добродійних закладах на умовах трудового договору, поширюється дія законодавства про працю, загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оподаткування.

Згідно ст.28 Закону № 987-XII громадяни, які працюють у релігійних організаціях, створених ними підприємствах, закладах на умовах трудового договору, а також священнослужителі, церковнослужителі та особи, які працюють у релігійних організаціях на виборних посадах, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на умовах і в порядку, встановлених законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Релігійні організації, їх підприємства та заклади, а у випадках, передбачених законом, також і працівники цих організацій, підприємств, закладів сплачують страхові внески до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування України, а також збір на обов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, установлених законодавством.

Усім громадянам, які працюють у релігійних організаціях, їх підприємствах і закладах, державна пенсія призначається і виплачується на загальних підставах відповідно до законодавства.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ст.1 Закону № 1058-IV страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно ст.20 Закону № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Частина 2 статті 6 Закону України від 08.07.2010 р. № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у сукупності з пунктом 1 частини 1 статті 4 цього Закону також покладає обов`язок своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на роботодавців.

За змістом вищезазначених норм обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 27.05.2021 р. у справі № 343/659/17.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абз.1 ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до п.16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

До 01.01.2004 р. порядок підтвердження стажу роботи був визначений ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Згідно з ст.56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пунктів 1, 3 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У такій довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Суд зазначає, що вищевказаний Порядок, як вбачається з його назви та змісту, поширюється саме на випадки відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно ч.3 ст.44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

На підтвердження страхового стажу позивача періоду з 23.06.1996 р. по 01.07.1997 р., позивачем було надано до суду трудовий договір, укладений між ним та Свято-Дмитрієвською церквою в особі настоятеля проієрея С. Божок, згідно якого позивач виконував роботу помічника старости з 23.06.1996 р. по 01.07.1997 р. із заробітною платою в сумі 105 грн. щомісячно. Даний договір було зареєстровано в обласному комітеті профспілки робочих місцевої промисловості і комунально-побутових підприємств 03.04.2000 р. за № 933.

Крім того, судом встановлено, що в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , яка заведена 02.04.1981 р., записами № 23 та № 24 належним чином відображений спірний період роботи позивача на посаді помічника голови приходської Ради Релігійної громади православної церкви (Свято-Дмитрієвської) Малиновського району м. Одеси з 02.07.1997 р. по 07.05.2005 р. Записи виконано у відповідності до правил ведення трудових книжок, містять чітку дату прийому та звільнення з роботи, номера наказів та їх дати, посаду, на якій працював позивач. Також наявний чіткий відбиток печатки релігійної організації.

Відповідачі у своїх відзивах не ставлять під сумнів відомості, які вказані в трудовому договорі та занесені до трудової книжки, щодо здійснення позивачем трудової діяльності у спірні періоди. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні відомості щодо сплати страхових внесків за час трудової діяльності позивача у спірні періоди.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обов`язок щодо належної, своєчасної та повної сплати страхових внесків законодавством покладено на страхувальника (роботодавця). Фактично внаслідок невиконання страхувальником обов`язку щодо сплати внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи у вказаній релігійній організації, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам у сфері соціального захисту. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періодів його роботи на такому підприємстві.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 17.07.2019 р. у справі № 144/669/17, від 20.03.2019 р. у справі № 688/947/17 та від 01.03.2021 р. у справі № 423/757/17.

Таким чином, відсутність у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації про сплату страхових внесків не є підставою для не зарахування періоду роботи позивача з 23.06.1996 р. по 01.07.1997 р. за трудовим договором, укладеним з Свято-Дмитрієвською церквою та з 02.07.1996 р. по 01.01.2004 р. на посаді помічника голови приходської Ради Релігійної громади православної церкви (Свято-Дмитрієвської) Малиновського району м.Одеси.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що відповідач-2 протиправно відмовив позивачу у не зарахуванні до загального страхового стажу спірного періоду.

Також, враховуючи, що пенсія позивача уже була призначена без зарахування спірних періодів та у зв`язку із задоволенням позовної вимоги про зобов`язання відповідача-1 до страхового стажу спірні періоди роботи позивача, суд вважає за необхідне для повного відновлення порушених прав зобов`язати відповідача-1 здійснити перерахунок належної пенсії з урахуванням вказаного страхового стажу та виплатити різницю, що виникла внаслідок неправильного нарахування пенсії, з урахуванням сплачених сум.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що за звернення до суду із зазначеним позовом позивач сплатив 1073,60 грн. судового збору, які мають бути стягнуті з відповідача-2 на його користь.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26, ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26, ) від 20.04.2023 р. № 03 про відмову у перерахунку пенсії відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ) зарахувати до трудового загального стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) період роботи з 23.06.1996 р. по 01.07.1997 р. за трудовим договором, укладеним з Свято-Дмитрієвською церквою, період роботи з 02.07.1996 р. по 01.01.2004 р. на посаді помічника голови приходської Ради Релігійної громади православної церкви (Свято-Дмитрієвської) Малиновського району м. Одеси на підставі запису № 23 від 02.07.1997 р. по запис № 24 від 07.05.2005 р. трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.04.1981 р. та здійснити перерахунок та виплату пенсії з урахуванням сплачених сум.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко