Справа № 620/7123/23
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року Чернігів Справа № 620/7123/23

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області, Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області, Головного управління ДПС у Чернігівській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Чернігівській області щодо невиплати позивачу нарахованої при звільненні заробітної плати у день звільнення - 07.02.2023;

- стягнути з Головного управління ДПС у Чернігівській області кошти в сумі 79 240,27 грн, що були нараховані при звільненні позивачу.

Позов мотивовано тим, що в порушення норм чинного законодавства України, відповідачем не проведено з позивачем повний розрахунок при звільненні.

Суд ухвалою від 06.06.2023 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановив відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

Головне управління ДФС у Чернігівській області протягом встановленого судом строку подало відзив на позов, в якому з позовними вимогами не погодилось та зазначило, що розрахунок з позивачем проведено не було через відсутність фінансування ГУ ДФС у Чернігівській області. Відповідачем було направлено відповідний лист, проте станом на 19.06.2023 надходження відповідних асигнувань для погашення заборгованостей не отримало. Також зазначає, що Законом України «Про державний бюджет на 2023 рік» не передбачено видатків на утримання ДФС та її територіальних органів, у тому числі на виплати заробітної плати.

Представник Головного управління ДПС у Чернігівській області також подав відзив на позов, в якому наголосив, що ГУ ДПС не є належним відповідачем у даній справі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

ОСОБА_2 , майор податкової міліції, заступник начальника оперативно-технічного відділу Управління боротьби з фінансовими злочинами Головного управління ДФС у Чернігівській області, на підставі наказу Голови комісії з реорганізації Колесника Романа від 07.02.2023 № 1-о звільнена з посади та податкової міліції ДФС за пунктом 64 підпунктом г Положення про Головне управління ДФС у Чернігівській області, затвердженого наказом ДФС у Чернігівській області від 01.02.2019 №80 (через скорочення штатів).

Відповідно до пункту 2 наказу від 07.02.2023 №1-о позивачу підлягають наступні виплати:

згідно зі статтею 9 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (вислуга для виплати одноразової грошової допомоги складає 10 років);

грошова компенсація за невикористану частину чергової відпустки за 2017 рік в кількості 16 діб;

відповідно до пункту 11 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 (зі змінами) щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за спеціальним званням майор податкової міліції.

Однак в порушення норм чинного законодавства України, відповідачем не проведено з позивачем повний розрахунок, з огляду на що, позивач 21.02.2023 звернулася до Голови комісії з реорганізації Головного управління ДФС у Чернігівській області з заявою про виплату всіх сум, що були нараховані при звільненні.

Листом від 29.03.2023 відповідач повідомив, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не передбачено видатки у 2023 році на утримання Державної фіскальної служби та її територіальних органів, у тому числі на виплату заробітної плати. Також в листі зазначено, що для вирішення питання Головою Комісії з реорганізації Головного управління ДФС у Чернігівській області направлено Голові Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України, як головному розпоряднику бюджетних коштів, лист від 03.03.2023 №36/10/25-01 «Про вжиття заходів», але станом на 29.03.2023 відповідь не отримано.

Вважаючи таку бездіяльність Головного управління ДФС у Чернігівській області протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ст.2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз норм ст.47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 2 наказу від 07.02.2023 № 1-о позивачу підлягають наступні виплати:

згідно зі статтею 9 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (вислуга для виплати одноразової грошової допомоги складає 10 років);

грошова компенсація за невикористану частину чергової відпустки за 2017 рік в кількості 16 діб;

відповідно до пункту 11 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 (зі змінами) щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за спеціальним званням майор податкової міліції.

Відповідно до розрахункового листа, що був виданий позивачу у день звільнення, всього нараховано 79240,27 грн, з них утримано податку 13094,79 грн (а.с.15).

Втім, зазначені кошти ГУ ДФС у Чернігівській області позивачу не виплачені через відсутність видатків та фінансування.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 09.101979 в справі Ейрі (п.24). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (п.32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26.09.2014.

«Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися стаття 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява №44912/98, п.52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п.50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява №73049/01, п.65, ЄСПЛ 2007-І).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Формер Кінг з Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява №25701/94, пп.79 та п.82, ЄСПЛ 2000-XII).

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Тобто, посилання відповідача на ту обставину, що відповідним бюджетом не закладено асигнувань на виплату заробітної плати судом до уваги не приймаються.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що докази, які б підтверджували нарахування та виплату позивачу належних їй коштів станом на момент розгляду справи в суді відсутні, що свідчить про бездіяльність відповідача, а отже позовні вимоги в цій частині мають бути задоволені.

Щодо вимог про стягнення з Головного управління ДПС у Чернігівській області коштів в сумі 79 240,27 грн, що були нараховані при звільненні позивачу, суд зазначає таке.

Так, 18.12.2018 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України»(далі- Постанова № 1200, із змінами, внесеними згідно з Постановою № 846 від 25.09.2019), пунктом 1 якої передбачено утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Пунктом 2 Постанови №1200 установлено, що: Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок); Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства.

Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності процесуального кодексу України.

Підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби продовжую:: здійснювати повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьбі. І з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства і питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавче: влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідне- до Кримінального процесуального кодексу України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Постанова №537) утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, до якого включено Головне управління ДПС у Чернігівській області та реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Головне управління ДФС у Чернігівській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Чернігівській області.

Пунктами 3, 4 Постанови №537 установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі такі: повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального орган виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідне до Кримінального процесуального кодексу України.

Визначено територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

З аналізу вищенаведеного слідує, що Головне управління ДПС у Чернігівській області (код- ) є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДФС у Чернігівській області () лише у відповідних сферах діяльності, які визначені Постановою №1200, а саме у сфері реалізації державної податкової політики та державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В подальшому, з метою забезпечення реалізації вимог постанови КМУ від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» утворено, які відокремлений підрозділ Державної податкової служби Головне управління ДПС у Чернігівській області () та в свою чергу прийнято рішення ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, зокрема і Головне управління ДПС у Чернігівській області ().

Як зазначив Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та- інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 11.10.2019 (справа №812/1408/16) публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної- компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.

Так, постановою №1200 утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Пунктом 2 вказаної постанови передбачено, що Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до наказу ДПС України «Про початок діяльності Державної податкової служби України» від 28.08.2019 №36 розпочато виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється.

Таким чином, відбулось фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво у сфері митних правовідносин, за яким передано адміністративну компетенцію в цих правовідносинах від Державної фіскальної служби України до Державної митної служби, а Державна митна служба стала правонаступником майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби України.

Отже, спір у цій справі виник у відносинах публічної служби, що не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації, державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до постанови №1200.

Крім, цього необхідно врахувати аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постановах від 03.06.2021 у справі №640/19105/19 та від 11.02.2021 у справі №826/9815/18, в яких також, поміж іншого, зазначено, що для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта - ДФС України, або переходу його функцій (адміністративної компетенції), з яких виник спір, до ДПС України.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, Головне управління ДФС у Чернігівській області () з 2 серпня 2019 року перебуває в стані припинення.

Отже, станом на вказану дату, так і на дату звернення з даним позовом Головне управління ДФС у Чернігівській області не було припинено.

Відповідно до ч.1,5 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстр; запису про її припинення.

З огляду на вищевикладене, Головне управління ДПС у Чернігівській області не є належним відповідачем у даній справі.

В даному випадку, стягнення коштів має відбуватися з Головного управління ДФС у Чернігівській області, оскільки останнє не припинено.

Таким чином, вимоги про стягнення з Головного управління ДПС у Чернігівській області коштів в сумі 79 240,27 грн не є належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах, з огляду на що, в їх задоволенні необхідно відмовити.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАСУ захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.9 КАСУ, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

В той же час, наданими позивачем документами та встановленими судом обставинами повністю підтверджується право позивача на отримання належних при звільненні коштів, з огляду на що суд, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути зазначені кошти з Головного управління ДФС у Чернігівській області.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись основними засадами адміністративного судочинства, вимогами законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області, Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними дій та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Чернігівській області щодо невиплати ОСОБА_3 нарахованої при звільненні заробітної плати у день звільнення - 07.02.2023.

Стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 79 240,27 грн (сімдесят дев`ять тисяч двісті сорок гривень 27 коп.), що були нараховані їй при звільненні.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 коп.) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління ДФС у Чернігівській області (вул. Реміснича, 11, м.Чернігів, 14000, ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Чернігівській області (вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000, код ВП ЄДРПОУ - 44094124).

Повний текст рішення суду складено 03.08.2023.

Суддя Л.О. Житняк