Справа № 260/2583/21
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2023-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2023 року м. Ужгород№ 260/2583/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Мукачівського прикордонного загону (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини (06.09.2016) грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; 2) стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_2 та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06.09.2016 по 26.04.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем при виключенні позивача зі списків особового складу частини протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Більше того, за період з 06.09.2016 по день фактичного розрахунку (26.04.2021) Мукачівський прикордонний загін зобов`язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середній заробіток за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.10.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2022, адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини (06.09.2016 р.) грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та зобов`язано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06.09.2016 по 26.04.2021.

Постановою Верховного Суду від 29 березня 2023 року касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року в частині, яка передбачає стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_2 і виплату ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06 вересня 2016 року по 26 квітня 2021 року, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду. У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року залишено без змін.

26 квітня 2023 року відповідач подач через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просив розглянути даний адміністративний позов з урахуванням вимог «Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 та постанов Верховного Суду. Звернув увагу суду на порушення позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

09 травня 2023 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій наголосив на тому, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений майже через 5 років після звільнення з військової служби. При цьому відповідач не відмовлявся проводити виплату компенсації за відпустку, тому підстав звертатися з позовом до суду в останнього не було.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що старшина ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходив військову службу за контрактом на посадах сержантського (старшинського) складу в органах Державної прикордонної служби України, в тому числі, на момент звільнення в НОМЕР_2 Прикордонному загоні Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі НОМЕР_2 Прикордонний загін).

Так, наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 06 вересня 2016 року №183-ос старшину ОСОБА_1 , звільненого в запас 05 вересня 2016 року за пп. «е» п. 1 ч. 8 ст. 26 (через службову невідповідність) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків НОМЕР_2 прикордонного загону з 06 вересня 2016 року

У 2015 році ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій.

На дату звільнення ОСОБА_1 відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

На неодноразові звернення позивача НОМЕР_2 Прикордонного загону повідомляв, що виплата буде проведена у повному обсязі.

Так, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, була перерахована ОСОБА_1 на рахунок у банку у сумі 4535,88 грн. лише 26 квітня 2021 року, що не заперечується сторонами.

Жодних зауважень щодо правильності визначення розміру виплаченої ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки сторони не заявляють, тому таке питання не є спірним.

З метою отримання компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку, Верховний Суд в постанові від 29.03.2023 №260/2583/21 дійшов висновку, що положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), зокрема статей 116, 117 КЗпП України, можуть застосовуватися до цих правовідносин, якщо спеціальне законодавство не регулює певних їх аспектів або передбачає можливість такого застосування.

Поряд з цим, скасовуючи рішення судів першої і апеляційної інстанції в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язання виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06.09.2016 по 26.04.2021, Верховний Суд виходив з того, що не зазначення в таких розрахунку суми стягнення і власне суми стягнення (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за період з 06 вересня 2016 року по 26 квітня 2021 року, надто в резолютивній частині, не відповідають вимогам законності і обґрунтованості. Понад те, спосіб захисту порушених прав позивача, який застосували суди попередніх інстанцій в цій справі, задовольнивши його позовні вимоги таким чином, не може бути ефективним.

З огляду на зазначене суд здійснює розгляд даної справи з урахуванням мотивів Верховного Суду щодо направлення такої на новий розгляд.

Ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Нормами ч.ч. 1, 5 ст. 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» №661-IV від 03.04.2003 передбачено, що до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України. Комплектування Державної прикордонної служби України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Слід зазначити, що ні Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992, «Про Державну прикордонну службу України», ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні військовослужбовців, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Нормами ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідальність роботодавця за час затримки розрахунку при звільненій працівника визначена, зокрема нормами ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин).

Так, вказаною статтею встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Так, спору стосовно права позивача на компенсацію у зв`язку зі звільненням з військової служби днів невикористаної додаткової відпустки, на яку він мав право як учасник бойових дій, в цій справі не виникало.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, суд вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

При вирішенні питання щодо суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті відповідачем на користь позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Так, у вказаній поставні Велика Палата Верховного Суду вирішила відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Натомість сформовано нову правову позицію, відповідно до якої суд з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Проте за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, при вирішенні цього питання суд повинен враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Також у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, від 23 грудня 2020 року у справі №807/1525/16, від 20 січня 2021 року у справі №200/4185/20-а, від 11 лютого 2021 року у справі №160/13220/19, від 22 липня 2021 року у справі №200/5764/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 620/2338/20 Судом зазначено, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахування того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Отож залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до наданих відповідачем відомостей розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 131,18 грн. (4933,88 + 3199,13 / 62).

Зважаючи на кількість днів затримки розрахунку у період з наступного дня після звільнення позивача (07 вересня 2016 року) по день виплати позивачу компенсації, яка складає 1693 днів, ураховуючи розмір середнього заробітку позивача (131,18 грн.), то у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, середній заробіток має становити 222087,74 грн. (131,18 грн*1693).

Однак спірна грошова компенсація буде в рази меншою порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку, у зв`язку з чим наявні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зокрема, істотність частки грошової компенсації за невиплачену компенсацію в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 4535,88 грн/222087,74 грн. (сума грошової компенсації за невиплачену компенсацію/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,02.

З огляду на що сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 131,18 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,02 х 1693 (робочих днів затримки розрахунку) = 4441,75 грн.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 4441,75 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача щодо порушення позивачем строку звернення до суду, оскільки такі заявлялись також в суді касаційної інстанції, однак були залишені поза увагою. Дана адміністративна справа була направлена Верховним Судом на новий розгляд виключно з мотивів необхідності розрахунку суми, що підлягає стягненню на користь позивача в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Мукачівського прикордонного загону (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, задовольнити повністю.

2. Стягнути із бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби за період з 07.09.2016 по 26.04.2021 у розмірі 4441,75 грн. (Чотири тисячі чотириста сорок одна гривня 75 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін