Справа № 160/11472/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України (далі відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Південне Одеське Територіальне управління Національної Гвардії України (військова частина № НОМЕР_4 ) (м.Одеса), Головне управління Національної Гвардії України, в якій просить суд:
- визнати протиправними бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України щодо ненадання позивачу як близькому родичу - єдиній дитині ОСОБА_1 02.11,2001року, який перебуває на його утриманні на час навчання інформації про загибель ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та лікарського свідоцтва про смерть від 30.06.2022 р. та подання документів для оформлення військової пенсії по втраті годувальника;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної Гвардії України направити в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області подання та необхідні документи для призначення позивачу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 військової пенсії по втраті годувальника за поданою мною заявою про призначення (перерахунок) пенсії зареєстрованої 21.04.2023 р. за вх.№ X-128, починаючи з дня поштового відправлення заяви з 12 квітня 2023 р.
Позовна заява обґрунтована протиправністю бездіяльності відповідача щодо неподання документів для оформлення пенсії позивачу у разі втрати годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ (далі Закон №2262-ХІІ). Зазначає, що підстави для повернення на доопрацювання відповідних документів у відповідача були відсутні.
04 липня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що в заяві позивача про призначення пенсії в разі втрати годувальника містилися недоліки, в зв`язку з чим заява з додатками повернута позивачу на доопрацювання. Відповідач просить суд продовжити строк на подання відзиву, обґрунтований участю відповідача у бойових діях.
Враховуючи, що відповідач є військовою частиною, яка виконує бойові завдання щодо відсічі збройної агресії Російської Федерації у Запорізькій області, а також беручи до увагу обставину запровадження в Україні воєнного стану, зумовленого військовою агресією Російської Федерації проти України, суд вважає відповідні доводи відповідача обґрунтованими та продовжує відповідачу строк на подання відзиву до дати його фактичного направлення, в зв`язку з чим приймає до уваги відзив відповідача.
У відзиві відповідачем також зазначено, що він не отримав додатки до позовної заяви №15-19. Суд зазначає, що додатки №15-16 є судовими рішеннями у справах, в яких відповідач брав участь, додаток №17 доказами направлення відповідачу заяви позивача про призначення пенсії, які не мають доказового значення у цій справі, оскільки факт отримання відповідної заяви відповідачем не заперечується, а предметом судового розгляду є правомірність відповіді на цю заяву, додаток №18 надано самим відповідачем разом з відзивом, додаток №19 - документ, створений самим відповідачем. Отже, відповідна обставина не має значення для правильного вирішення спору по суті, дотримання прав відповідача та справедливості судового розгляду.
21 липня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через канцелярію від позивача надійшло клопотання про долучення документів до справи, яке за змістом є заявою про долучення доказів. До клопотання не додано доказів його направлення іншим учасникам справи.
Згідно ч. 9 ст. 79 Кодексу адміністративного судочинства України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Враховуючи спосіб подачі документів, їх незначний обсяг, публічну недоступність, відсутність підстав вважати, що відповідні докази є у інших учасників справи (в т.ч. у відповідача, оскільки доказ направлення повторної заяви з додатками не є доказом її отримання, не є підставою позову від 26.05.2023 року), суд не бере до уваги відповідні докази.
Суд в ухвалі від 31 травня 2023 року встановив третім особам строк для подання письмових пояснень протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
Ухвала від 31 травня 2023 року та позовна заява з додатками направлена третім особам на їх електронні адреси, що підтверджується матеріалами справи.

У строк, встановлений судом для подання пояснень, треті особи правом на їх подання не скористалися, клопотання про продовження строку на їх подання не заявили.

Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

Наказом Шевченківського районного військового комісара від 22.03.1998 року №28 ОСОБА_2 призвано на дійсну військову службу за контрактом і направлено у розпорядження відповідача.

Згідно свідоцтва про народження позивача від 27.05.2004 року серії НОМЕР_5 позивач є сином ОСОБА_2 .

Відповідно до посвідчення учасника бойових дії від 03.08.2015 року серії НОМЕР_6 ОСОБА_2 має статус учасника бойових дій.

Наказом відповідача від 15.09.2021 року №213дск ОСОБА_2 направлено у відрядження для виконання бойових завдань на територію Донецької області.

Наказом відповідача від 25.05.2022 року №134 вирішено вважати ОСОБА_2 таким, місцезнаходження якого невідоме.

30 червня 2022 року Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи видано лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 № НОМЕР_7 , згідно якого смерть настала ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно довідки про причину смерті №010-3313, причина смерті: вогнепальне поранення голови внаслідок військовий дій.

Відповідно до пенсійного посвідчення від 29.12.2022 року № НОМЕР_1 позивач отримує пенсію в разі втрати годувальника.

Згідно свідоцтва про смерть від 03.03.2023 року серії НОМЕР_8 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В матеріалах справи міститься корінець сповіщення про загибель від 11.03.2023 року №52, надіслане відповідачем начальнику Шевченківського РТЦК та СП м. Запоріжжя щодо штаб-сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_2 .

Наказом відповідача від 14.03.2023 року №81 припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в національній гвардії України та виключено зі списків військової частини та всіх видів забезпечення ОСОБА_2 у зв`язку із загибеллю, направлено документи для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ІНФОРМАЦІЯ_5 , який загинув в м. Маріуполь, Донецька область. Смерть настала внаслідок вогнепального поранення голови з ушкодженням черепу і мозку під час виконання обов`язків військової служби і пов`язана із безпосередньою участю у бойових діях.

В рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 року у справі №160/16526/22, яке набрало законної сили 10.05.2023 року, щодо позивача встановлено наступну обставину: «позивач знаходиться та знаходився на повному утриманні військовослужбовця, а саме свого батька ОСОБА_2 , та одержував від нього допомогу, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування. … Таким чином, позивач є особою яка зазначена в пункті 7 Порядку № 884, а саме є особою, яка перебуває на утриманні військовослужбовця та має права на виплати грошового забезпечення свого батька військовослужбовця ОСОБА_2 ».

Ця ж обставина підтверджена і постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2023 року у справі №160/16526/22 «Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач знаходиться та знаходився на повному утриманні військовослужбовця, а саме свого батька ОСОБА_2 , та одержував від нього допомогу, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування так як позивач навчається в Придніпровській державній академії фізичної культури і спорту денному відділенні IV рівня акредитації та крім стипендії не має основного доходу».

Згідно ч. 4, 5 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 23.02.2023 року у справі №815/1131/18.

Враховуючи, що відповідач брав участь у справі №160/16526/22 (в статусі відповідача), а вищенаведена обставина стосовно позивача встановлена щодо нього ж у справі №160/16526/22 (в статусі позивача), суд визнає встановленою обставиною перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 як обставину, що встановлена щодо позивача в іншому спорі, в якому брав участь і відповідач.

Щодо тверджень відповідача з цього питання у п. 3.5. відзиву суд зазначає, що вони суперечать зазначеним положенням ч. 4, 5 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, а також є необґрунтованими, оскільки обов`язок матері позивача утримувати позивача не спростовує фактичну обставину перебування позивача на утримання ОСОБА_2 . Тобто, відповідач безпідставно виходячи з обов`язків матері позивача спростовував питання факту, відповідних доказів на спростування цього факту суду не надано. Також нерелевантним є посилання на справу №201/1784/23, оскільки вона не спростовує преюдиційного факту, встановленого у справі №160/16526/22.

21 квітня 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо оформлення пенсії по втраті годувальника.

Листом від 01 травня 2023 року №3/29/9/1-2392 відповідач повідомив, що вказана в заяві кількість утриманців не підтверджена жодним документом. З огляду на вищенаведене документи будуть повернуті на адресу заявника для доопрацювання, що не є відмовою у призначенні пенсії по втраті годувальника.

Не погодившись з такими діями відповідача, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом

Згідно ст. 1 Закону №2262-ХІІ члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Відповідно до ст. 2 Закону №2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії в разі втрати годувальника призначаються незалежно від тривалості служби.

Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету (ст. 7 Закону №2262-ХІІ).

Статтею 29 Закону №2262-ХІІ встановлено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Згідно зі ст. 31 Закону №2262-ХІІ право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків.

Вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Діти-сироти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні.

Згідно ст. 31 Закону №2262-ХІІ члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах: а) членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, а саме батькам (одному з батьків), дружині (чоловікові), іншому непрацездатному члену сім`ї загиблого (померлого) годувальника, якщо право на пенсію має один непрацездатний член сім`ї, - у розмірі 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї; якщо право на пенсію мають два і більше непрацездатних членів сім`ї (крім батьків, дружини (чоловіка) - у розмірі 50 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї. У таких самих розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків (ст. 36 Закону №2262-ХІІ).

Відповідно до ст. 41 Закону №2262-ХІІ пенсія в разі втрати годувальника призначається кожному непрацездатному члену сім`ї, який має право на таку пенсію.

Згідно зі ст. 45 Закону №2262-ХІІ сім`ям пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії в разі втрати годувальника обчислюються з того ж грошового забезпечення (заробітку), з якого було обчислено пенсію годувальникові.

Статтею 50 Закону №2262-ХІІ передбачено, що пенсії відповідно до цього Закону призначаються:

а) військовослужбовцям строкової служби - з наступного дня після виписки з госпіталю, але не раніше ніж з наступного дня після звільнення з військової служби, якщо встановлення інвалідності медико-соціальною експертною комісією і звернення за пенсією відбулися не пізніше ніж через три місяці з наступного дня після виписки з госпіталю або з наступного дня після звільнення з військової служби, а сім`ям військовослужбовців строкової служби та пенсіонерів із числа цих військовослужбовців - з дня смерті годувальника або виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією. Батькам або дружині (чоловікові) зазначених військовослужбовців і пенсіонерів, які набули право на пенсію в разі втрати годувальника, пенсія призначається з дня звернення за пенсією;

б) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пунктів "а", "в" статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення їх зі служби, але не раніше того дня, по який їм сплачено грошове забезпечення, а членам сімей зазначених осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, а також пенсіонерів з їх числа - з дня смерті годувальника, але не раніше того дня, по який йому сплачено грошове забезпечення або пенсію, крім випадків призначення їм пенсій з більш пізніх строків. Особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які визнані особами з інвалідністю до закінчення трьох місяців з дня звільнення їх зі служби внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства, пенсія призначається з наступного дня після звільнення їх зі служби, але не раніше того дня, по який їм сплачено грошове забезпечення;

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» затверджено Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1 (далі Порядок №3-1).

Згідно п. 1 розділу І Порядку №3-1 військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон) (членам їх сімей), пенсії згідно із Законом призначаються і виплачуються головними управліннями Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - орган, що призначає пенсію).

Відповідно до п. 2 розділу І Порядку №3-1 заява про призначення пенсії за вислугу років, по інвалідності подається військовослужбовцем, звільненим зі служби, та особою, яка має право на пенсію згідно із Законом або відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку (заява про призначення/перерахунок пенсії), до органу, що призначає пенсію, через уповноважений орган (структурний підрозділ), який здійснює підготовку документів, необхідних для призначення пенсій Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, Міністерства юстиції України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Служби судової охорони, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України, Національної поліції України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Управління державної охорони України (далі - уповноважений орган (структурний підрозділ)), за останнім місцем служби.

Заява про призначення пенсії в разі втрати годувальника подається членом сім`ї військовослужбовця, особи, яка має право на пенсію згідно із Законом, якому на дату смерті не було призначено пенсію, до органів, що призначають пенсії, через уповноважений орган (структурний підрозділ). У такому самому порядку подається заява про призначення пенсії в разі втрати годувальника членом сім`ї померлого годувальника, який має право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, а також у разі відсутності в органах, що призначають пенсії, пенсійної справи померлого годувальника.

Заява про призначення пенсії в разі втрати годувальника за померлого годувальника, який отримував пенсію відповідно до Закону, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (заява про призначення/перерахунок пенсії (додаток 1 до цього Порядку)), припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (заява про виплату пенсії (додаток 2 до цього Порядку)), заява про працевлаштування (звільнення) (початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), прийняття (звільнення) на (зі) службу (служби) (додаток 3 до цього Порядку), заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4 до цього Порядку), заява про виплату одноразової грошової допомоги (додаток 5 до цього Порядку), заява про виплату допомоги на поховання (додаток 6 до цього Порядку) подається заявником до органу, що призначає пенсію (п. 3 розділу І Порядку №3-1).

Пунктом 11 розділу І Порядку №3-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії є день подання до органу, що призначає пенсію, заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення уповноваженим органом (структурним підрозділом).

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, заявнику (посадовій особі уповноваженого органу (структурного підрозділу)) роз`яснюється, які документи необхідно подати додатково. При поданні цих документів до закінчення тримісячного строку з дня отримання роз`яснення днем звернення за призначенням пенсії вважається день подання заяви або дата відправлення документів уповноваженим органом (структурним підрозділом) поштою, або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Порядку №3-1 до заяви про призначення пенсії в разі втрати годувальника додаються такі документи:

1) подання про призначення пенсії, підготовлене уповноваженим органом (структурним підрозділом) (якщо пенсія померлому годувальнику органом, що призначає пенсію, не призначалась);

2) витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю/ з визнанням судом безвісно відсутнім (якщо годувальник помер (загинув) / пропав безвісти у період проходження служби) або його копія;

3) свідоцтво про смерть годувальника або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення його померлим;

4) документи, що засвідчують родинні відносини непрацездатних членів сім`ї з померлим годувальником, які передбачені пунктом 12 цього розділу;

5) документи про перебування непрацездатних членів сім`ї на утриманні померлого (загиблого) годувальника (крім непрацездатних дітей; непрацездатних батьків і дружини (чоловіка) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби), які передбачені пунктом 13 цього розділу;

6) документи померлого годувальника, які передбачені підпунктом 4 пункту 2 цього розділу;

7) документи, що підтверджують право на призначення пенсії незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, які передбачені підпунктами 5-7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (для призначення пенсії непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «в» статті 30 Закону);

8) документи про обставини загибелі чи смерті годувальника внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час проходження служби при виконанні службових обов`язків (обов`язків військової служби) (висновок військово-лікарської комісії, витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю / визнанням судом безвісно відсутнім або його копія) (для призначення пенсії непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у пункті «в» статті 30 Закону);

9) документи, що підтверджують право на встановлення надбавок, підвищень та інших доплат (за наявності), які передбачені пунктом 4 цього розділу.

Згідно п. 1, 2 розділу ІІІ Порядку №3-1 уповноважений орган (структурний підрозділ) у 10-денний строк з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і подання про призначення пенсії і направляє до органу, що призначає пенсії.

У разі якщо підготовлено не всі необхідні документи для призначення пенсії, то подаються наявні, а документи, яких не вистачає, подаються додатково.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2001 року №185 затверджено Інструкцію про організацію поховання військовослужбовців, які загинули (далі Інструкція №185), яка визначає порядок дій посадових осіб Збройних Сил України щодо організації поховання військовослужбовців, які загинули (померли) під час проходження військової служби.

Згідно 1.2. Інструкції №185 відповідно до вимог Інструкції відповідальність за організацію поховання військовослужбовців, які загинули (померли) під час проходження військової служби, несуть особисто командири військових частин, а у випадках, визначених пунктами 2.1-2.2 Інструкції, - начальники та військові коменданти гарнізонів (військові комісари).

Пунктом 2.1. Інструкції №185 визначено, що командир військової частини зобов`язаний у той самий день особисто по телефону та телеграмою сповістити про загибель (смерть) військовослужбовця відповідного військового комісара та надіслати йому поштою письмове повідомлення встановленого зразка за формою, наведеною у додатку 2 до пунктів 3.5 і 4.2 цієї Інструкції (останнє, у разі потреби, може бути надіслане після закінчення проведення службового розслідування). У телеграмі необхідно зазначити дату та причину загибелі (смерті) військовослужбовця. Якщо смерть настала з вини військовослужбовця (необережність, самогубство, унаслідок дії з ознаками злочину), командир військової частини обов`язково вказує про це в письмовому повідомленні.

Військовий комісар зобов`язаний у день отримання телеграми негайно інформувати представників місцевої державної адміністрації або органів місцевого самоврядування за місцем проживання сім`ї про загибель (смерть) військовослужбовця із зазначенням її причин; особисто (по змозі в присутності лікаря) сповістити близьких родичів загиблого (померлого). Узгодити з рідними загиблого (померлого) військовослужбовця, представниками місцевої державної адміністрації або органів місцевого самоврядування місце, час та порядок поховання загиблого (померлого) військовослужбовця.

Відповідно до п. 2.2. Інструкції №185 у разі поховання військовослужбовця за місцем служби районний (міський) військовий комісар за місцем призову загиблого (померлого) після одержання повідомлення та свідоцтва про смерть, які повинен надіслати командир військової частини, де проходив службу загиблий (померлий), у семиденний термін зобов`язаний особисто вручити сім`ї чи родичам загиблого (померлого) військовослужбовця повідомлення про смерть встановленого зразка (додаток 1), свідоцтво про смерть і фотокартки з місця поховання, а також висловити їм співчуття.

Застосовуючи вказані положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачу як близькому родину інформації про загибель батька.

Позовні вимоги в цій частині позивач обґрунтовує тим, що 22.05.2023 року йому від заступника начальника відділу РАЦС Дніпровського району Дніпропетровської області стало відомо, що судово-медична експертиза проводилася 30.06.2022 року відділом судово-медичної експертизи трупів Київського міського бюро судово-медичної експертизи. Таким чином, смерть батька була констатована 30.06.2022 року, про що військовій частині було відомо, але позивача про це не повідомляли. Цим порушено особисті права позивача та принижено його почуття.

Відповідач з цього приводу зауважив, що обов`язок сповіщення близьких родичів про загибель військовослужбовця покладається на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. Інформація про смерть військовослужбовця надійшла до відповідача у лютому 2023 року, коли після чергового обміну тілами полеглих захисників м. Маріуполь, після проведення ДНК експертизи було виявлено співпадіння та встановлено особу загиблого. Корінець сповіщення про смерть ОСОБА_2 від 11.03.2023 року №3/29/9/1-1231.

Суд погоджується з доводами відповідача в цій частині. Так, питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.

Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.

Обізнаність відповідача про смерть батька позивача є питанням факту, при цьому наявність такої інформації могла стати лише результатом активних дій сторонніх суб`єктів (наприклад, бюро судово-медичної експертизи). В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обізнаності відповідача про смерть батька позивача до лютого 2023 року (твердження самого відповідача), зокрема, листи бюро судово-медичної експертизи, інших суб`єктів, якими б повідомлялося відповідача про загибель батька позивача.

Також суд зазначає, що відповідач не є ані суб`єктом проведення експертизи трупів, ані суб`єктом проведення ДНК досліджень для встановлення особи трупа, що позбавляє останнього мати в своєму розпорядженні інформацію про особу загиблої особи одразу після проведення відповідних дій.

Окрім цього, Інструкція №185 визначає, що взаємодія з родичами загиблого здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, в той час як відповідач лише повідомляє їх про факт загибелі військовослужбовця. Таке повідомлення за обставин справи здійснено 11.03.2023 року. При цьому як зазначено раніше, докази обізнаності відповідача про загибель батька позивача до лютого 2023 року в матеріалах справи відсутні.

Твердження позивача щодо приховування відповідачем могили батька також є суперечливими, оскільки сам позивач зазначає, що інформацію про місце поховання батька йому надано не відповідачем.

За обставин цієї справи судом констатується обізнаність відповідача про смерть батька станом на лютий 2023 року, оскільки це твердження самого відповідача, 11.03.2023 року, оскільки від цієї дати відповідачем здійснено сповіщення про загибель батька позивача до центру комплектування та соціальної підтримки, 14.03.2023 року, оскільки від цього дня видано наказ про виключення батька позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. В матеріалах справи в наявності лише один лист відповідача від 01.05.2023 року, за змістом якого вирішується питання про належність документів для призначення позивачу пенсії по втраті годувальника, що не є приховуванням факту смерті батька позивача. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач після лютого 2023 року на запит позивача щодо факту смерті його батька приховав би таку інформацію (наприклад, лист із зазначенням, що така інформація відсутня).

Суд висновує, що позивачем не обґрунтовано ототожнено дату проведення медичної експертизи тіла батька позивача із обізнаністю відповідача про факт загибелі батька позивача, докази такої обізнаності в матеріалах справи відсутні, обставини приховування відповідачем від позивача факту загибелі батька під час судового розгляду не встановлені. При цьому суд повторює, що відповідач не є суб`єктом повідомлення родичів загиблого військовослужбовця про такий факт. Дійсно, відповідач, виходячи з засад, встановлених ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, був би зобов`язаний надати таку інформацію позивачу як дитині загиблого військовослужбовця, в разі наявності у відповідача такої інформації, однак під час судового розгляду не встановлено фактів приховування відповідної інформації відповідачем. Отже, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні належить відмовити.

Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо подання документів для оформлення пенсії по втраті годувальника.

На момент розгляду справи позивачу призначено пенсію в разі втрати годувальника згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV), що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 29.12.2022 року № НОМЕР_1 , наданою відповідачем. Звернення до відповідача та його відповідь стосувалися питання призначення позивачу пенсії в разі втрати годувальника у відповідності до положень Закону №2262-XII.

Позивач зазначав, що у відповіді відповідача від 01.05.2023 року формально міститься посилання на невірну кількість утриманців, однак визначення утриманців не є функцією та повноваженнями військової частини, відповідач мав лише додати до заяви наявні у нього документи та направити заяву з документами до територіального органу Пенсійного фонду України, який вже має визначати відповідність документів та у разі необхідності надавати строк для усунення недоліків.

Відповідач з цього приводу зазначив, що для переходу з пенсії в разі втрати годувальника згідно Закону №1058-IV та аналогічну пенсію згідно Закону №2262-XII відповідна заява мала подаватися до територіального органу Пенсійного фонду України згідно ст. 7 Закону №2262-XII та п. 3 розділу І Порядку №3-1.

Водночас, у відзиві відповідач також вказав: «Також були змінені форми додатків до Порядку… У відповіді наданої позивачу на заяву від 12.04.2023, була зазначена вказана обставина та надано посилання на офіційний сайт Національної гвардії України, розділ «Призначення пенсії», де розміщено зразок заяви про призначення пенсії за новим зразком, та надані роз`яснення щодо порядку оформлення пенсії. Заява, подана позивачем, крім застарілої форми, також була заповнена із порушеннями та не в повному обсязі, а саме:

розділи заяви, в яких необхідно було закреслити непотрібні твердження (про дії які необхідно вчинити призначити, перерахувати, поновити пенсію …, перевести з одного виду на інший), а також вказати чи призначалася або не призначалася пенсія з інших підстав, позивачем не були оформлені належним чином.

Оскільки бланк заяви є формалізованим, та не містить зазначення щодо обов`язковості заповнення деяких розділів, слід виходити з того, що всі розділи заяви повинні бути оформленні відповідно до вимог Порядку.

Розділ, в якому зазначаються відомості щодо призначення пенсії з інших підстав, є вкрай важливим, оскільки визначає подальший порядок дій посадових осіб як структурного підрозділу, так і органу, який здійснює призначення пенсії».

Таким чином, позиція відповідача в середині відзиву (заява оформлена неналежним чином) не узгоджується із позицією відповідача наприкінці відзиву (відповідач не є суб`єктом розгляду заяви згідно юридичної ситуації позивача).

При цьому у відзиві не наведено обґрунтування твердженню відповідача згідно його листа від 01.05.2023 року, в якому зазначено окремі підстави для повернення документів на доопрацювання відсутня довідка про фактичне проживання у населеному пункті, кількість утриманців не підтверджена жодним документом.

Враховуючи таку неузгодженість суд зазначає, що згідно п. 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач за обставин цієї справи мав довести, що надаючи відповідь від 01.05.2023 року, яка по суті і зумовила розгляд спору у суді, він діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Лист відповідача від 01.05.2023 року за змістом є для позивача юридично значущим, оскільки обрана відповідачем правова поведінка безпосередньо впливає зміни у правовому становищі позивача шляхом уможливлення або унеможливлення зміни такого правового становища згідно розсуду позивача шляхом відповідного звернення до відповідача та залежить від правової поведінки останнього.

Вимога обґрунтованості за обставин цієї справи мала бути застосована таким чином, щоб підстави прийняття юридично значущого листа від 01.05.2023 року містилися саме в цьому листі, а не з`ясовувалися зі спливом значного періоду часу та в результаті судового розгляду. Цей висновок має значення для надання правової оцінки доводам відповідача, наведеним у відзиві.

Щодо змісту самого листа відповідача від 01.05.2023 року та висловлених у ньому підстав для повернення документів на доопрацювання суд зазначає наступне.

Перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії у разі втрати годувальника, визначено п. 3 розділу ІІ Порядку №3-1. Довідка про фактичне місце проживання та документи на підтвердження кількості утриманців відсутні в цій нормі права, як відсутні і в Порядку №3-1 в цілому, в т.ч. в Додатку №1 до нього. Більш того, відповідні вимоги відсутні і на офіційному сайті відповідача. В ході судового розгляду відповідачем не наведено конкретної норми права, на підставі якої висловлено ці зауваження до заяви позивача про призначення пенсії, натомість відповідач в цілому змінив такі підстави та одночасно принципово змінив свою позицію щодо заяви з неналежного оформлення до неналежного адресата.

Суд констатує, що висловлені у листі відповідача від 01.05.2023 року №3/29/9/1-2392 зауваження до заяви позивача про призначення пенсії, розглянутої цим листом, є необґрунтованими, оскільки правові підстави для цих зауважень у самому листі не вказані, а в ході судового розгляду не встановлені.

Щодо зауважень відповідача до заяви про призначення пенсії в середині та наприкінці відзиву.

Щодо цих зауважень одночасно суд констатує, що вони є відкладеним обґрунтуванням правової поведінки, що є необґрунтованим правозастосуванням, оскільки позбавляє позивача правової визначеності позивач апріорі не міг би усунути ці зауваження, адже про їх існування стало відомо лише в ході судового розгляду спору, що виник на підставі висловлення інших зауважень. Відповідно, відсутні підстави для прийняття цих зауважень для обґрунтування листа відповідача від 01.05.2023 року, оскільки в цьому листі відповідні зауваження висловлені не були, а правомірність правової поведінки визначається передусім виходячи з її правової оцінки на момент вчинення.

Водночас, з метою остаточного вирішення цього спору суд надає правову оцінку таким зауваженням. Доводи відповідача про те, що позивачем подано неактуальну форму заяви про призначення пенсії самі по собі не впливають на можливість розгляду такої заяви, оскільки відповідачем не обґрунтовано юридичну значущість відповідних змін для можливості прийняття рішення по суті заяви. Водночас, виходячи з засад використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтованості, тобто урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісності, розсудливості, пропорційності, в т.ч. дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), відповідач, не маючи змістовних перешкод для розгляду заяви по суті не мав підстав не здійснити такий розгляд через застарілість форми такої заяви, що була використана позивачем. Відповідачем не зазначено конкретно яким чином сама по собі зміна форми заяви впливає на можливість її розгляду (запроваджено нові обов`язкові реквізити, відсутня необхідна інформація тощо), судом такі перешкоди також не встановлені, в зв`язку з чим це зауваження є безпідставним.

Зауваження до необхідність закреслення відповідного твердження та вказати чи призначалася пенсія також є надуманими, оскільки відповідач, діючи з дотриманням вказаних раніше засад діяльності суб`єкта владних повноважень, повинен був оцінити юридичну ситуацію в цілому, в зв`язку з чим з необхідністю прийти до висновку що ці недоліки оформлення не мають визначального значення для наступного рішення по суті заяви, при цьому відповідач не є суб`єктом прийняття цього рішення. При цьому відповідач наголосив на тому, що особливе значення для нього мало вирішення питання про те, чи призначалася пенсія з інших підстав, оскільки це має значення для його наступних дій, однак не обґрунтував яке саме значення це для нього мало. В свою чергу в листі відповідача від 01.05.2023 року відповідач зазначає, що розглядав питання саме «оформлення пенсії по втраті годувальника», тобто відповідач все ж зміг правильно визначити суть звернення позивача, в зв`язку з чим не існувало обґрунтованих підстав не прийняти відповідне правомірне рішення щодо звернення саме з такою суттю.

Більш того, згідно п. 11 розділу І Порядку №3-1 відповідач є суб`єктом перевірки додатків до заяви, а не заяви, при цьому відсутність додатків є підставою для роз`яснення для їх надання, а не повернення заяви в цілому.

Суд підкреслює, що відповідно до ч. 2 ст. 77 кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, здійснюючи правову поведінку, що має для позивача юридичне значення, не обґрунтував у нього повноважень на перевірку змісту заяви про призначення пенсії, а також на повернення заяви про призначення пенсії заявнику. Наведена обставина також вказує на протиправність правової поведінки відповідача в цій частині, оскільки його дії не ґрунтувалися на нормах права, чим суттєво порушено принцип законності.

Щодо неналежності відповідача як адресата заяви про призначення пенсії з огляду на отримання позивачем пенсії згідно Закону №1058-IV.

Окрім контроверійсності цього аргументу щодо позиції відповідача у листі від 01.05.2023 року та інших доводів відзиву, суд зазначає, що відповідач обґрунтовано послався на ст. 7 Закону №2262-ХІІ, однак не правильно розтлумачив її зміст. Перше речення цієї статті не стосується юридичної ситуації позивача, оскільки він претендує не на «різні державні пенсії», а на одну й ту ж пенсію згідно різних законів, тобто релевантним є положення другого речення цієї норми права, за змістом якого особа має право вибору такої пенсії.

З цих же підстав відповідач безпідставно послався на п. 3 розділу І Порядку №3-1, оскільки позивач не претендував на «переведення з одного виду пенсії на інший», натомість мав намір отримати пенсію цього ж виду на підставі іншого закону, що зумовлено різними умовами виплати пенсії.

Враховуючи зазначене, а також беручи до уваги, що для реалізації другого речення ст. 7 Закону №2262-ХІІ необхідним є вчинення відповідачем дій, про які просив позивач і щодо вчинення яких відповідач листом від 01.05.2023 року відмовив, зважаючи на те, що відповідач в будь-якому випадку не є суб`єктом прийняття рішення по суті заяви про призначення пенсії, в т.ч. не має повноважень досліджувати її зміст, висновки про що зроблено судом раніше, це зауваження відповідача також є необґрунтованим.

Щодо інших доводів відповідача суд зазначає наступне. Твердження про незрозумілість відповідачу того які саме регламентовані дії він не вчинив, хоча був зобов`язаний вчинити (п. 1.2. відзиву) є необґрунтованим, оскільки судом встановлено факти вчинення відповідачем дій, які він не мав права вчиняти (висловлення необґрунтованих зауважень до заяви позивача про призначення пенсії, повернення цієї заяви позивачу). При цьому незалежно від правової кваліфікації спірних правовідносин у позовній заяві згідно принципу jura novit curia суд самостійно кваліфікує спірні правовідносини та визначає належну правову поведінку, що підтверджується правовим висновком у постанові Касаційного адміністративного суду від 02.05.2023 року у справі №380/19426/21. За обставин цієї справи судом встановлено, що відповідач не дотримався положень Порядку №3-1 щодо поводження з заявою позивача про призначення пенсії, порушив п. 3 розділу ІІ Порядку №3-1 (вимагав непередбачених законодавством документів), вчинив непередбачені Порядку №3-1 дії (перевірка змісту заяви, повернення заяви з додатками), не вчинив дії згідно п. 1, 2 розділу ІІІ Порядку №3-1, порушив право позивача згідно другого речення ст. 7 Закону №2262-ХІІ обирати закон, на підставі якого він отримує пенсію в разі втрати годувальника шляхом вчинення вказаних раніше порушень.

Узагальнюючи усе вищевикладене суд констатує протиправність правової поведінки відповідача щодо заяви позивача про призначення пенсії в разі втрати годувальника.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог суд зазначає наступне.

За змістом правової поведінки відповідача, на заяву позивача була надана відповідь від 01.05.2023 року, щодо якої судом раніше зроблено висновок про її статус як юридично значущого для позивача, також судом констатовано відсутність у відповідача юридичних та фактичних підстав для повернення цієї заяви позивачу. Вказане зумовлює висновок про те, що відповідачем вчинено не бездіяльність, а вчинено протиправні дії, оформлені листом від 01.05.2023 року, які полягають у поверненні заяви позивача про призначення пенсії.

Враховуючи зазначене суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності. Водночас, з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо повернення позивачу його заяви про призначення пенсії в разі втрати годувальника, оформлені листом від 01.05.2023 року.

Відповідно, суд приймає доводи відповідача про те, що його лист від 01.05.2023 року не є відмовою в призначенні пенсії та відхиляє відповідні доводи позивача, оскільки позивач не є суб`єктом призначення пенсії.

При цьому суд зауважує, що датою заяви позивача про призначення пенсії є саме 12.04.2023 року, що підтверджується змістом цієї заяви та позицією самого відповідача у відзиві (п. 2.1.), в зв`язку з чим суд констатує необґрунтованість зазначення відповідачем у листі від 01.05.2023 року твердження про те, що він надається «на запит від 21 квітня 2023 року», оскільки відповідну заяву датовано 12.04.2023 року, а 21.04.2023 року її було зареєстровано відповідачем, про що він сам і зазначив у відзиві.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд зазначає наступне. За обставин цієї справи встановлено протиправний характер поведінки відповідача щодо розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 12.04.2023 року.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі №817/864/18 та від 11.11.2019 року у справі № 818/960/17.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2019 року у справі № 0640/4248/18 та від 08 листопада 2019 року у справі №420/914/19.

Слід зазначити, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід, згідно з яким дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Hasanv. Bulgaria» заява №. 30985/96).

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Відповідно, наявні достатні підстави для зобов`язання відповідача призначити таку пенсію.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 08.11.2019 року у справі № 227/3208/16-а.

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі № 480/4288/21, від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21.

Виходячи з вищезазначеного суд вбачає наявність достатніх підстав для зобов`язання військової частини вчинити певні дії. Суд зауважує, що дії відповідача, які мали бути вчинені за результатом розгляду заяви позивача, визначено в п. 1 розділу ІІІ Порядку №3-1 - у 10-денний строк з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і подання про призначення пенсії і направляє до органу, що призначає пенсії.

При цьому дата, з якої призначається пенсія, імперативно визначена в законодавстві у ст. 50 Закону №2262-ХІІ та пов`язана із днем смерті годувальника 26 травня 2022 року за обставин цієї справи, однак відповідні обчислення здійснює інший суб`єкт владних повноважень орган Пенсійного фонду України, яким наразі не вчинено жодних дій щодо заяви позивача про призначення пенсії.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду вказане, а також враховуючи те, що доказів сплати сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України., суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Південне Одеське Територіальне управління Національної Гвардії України (військова частина № НОМЕР_4 ) (м.Одеса) (65059, м.Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 7, ), Головне управління Національної Гвардії України (03151, м.Київ, вул. Святослава Хороброго, 9-А, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України щодо повернення заяви позивача про призначення пенсії в разі втрати годувальника від 12.04.2023 року, оформлені листом від 01.05.2023 року №3/29/9/1-2392.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної Гвардії України підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області документи, передбачені постановою Пенсійного фонду України від 30 січня 2017 року №3-1, для призначення пенсії в разі втрати годувальника ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко