Справа № 300/2618/23
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" серпня 2023 р. справа № 300/2618/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Микитюка Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також позивачка, ОСОБА_1 ), 10.05.2023 звернулася до суду з позовною заявою до Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради у якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради щодо відмови у наданні статусу члена сім`ї загиблого Захисника України;
- зобов`язати Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради встановити ОСОБА_1 , як дружині статус члена сім`ї загиблого Захисника України.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після звільнення з військової служби в запас ОСОБА_2 працював старшим зміни охорони в ТОВ "Вікінг-2012". ОСОБА_2 в період з 24.02.2022 по 20.03.2022 у зв`язку з повномасштабним вторгненням військ рф в Україну в складі охорони ТОВ «Вікінг-2012» на території ТРЦ " ІНФОРМАЦІЯ_1 " у АДРЕСА_1 , виконував завдання по охороні закритого об`єкту ТРЦ, на якому знаходилася військова техніка РСЗВ "Град" та бойовий комплект до неї. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 загинув внаслідок ракетного обстрілу військами рф охоронюваного ним об`єкту ТРЦ "Ретровіль" з військовою технікою РСЗВ "Град" та бойовим комплектом до неї. Таким чином ОСОБА_2 , перебуваючи у складі охорони ТОВ "Вікінг-2012" був залучений до охорони військової техніки РСЗВ "Град" та бойового комплекту до неї, яка знаходилась на території ТРЦ "Ретровіль", тобто брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України і загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час ракетного обстрілу військами рф цього об`єкту, тобто під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України. Відповідно до ст. 10-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та п.п.2,4 "Порядку надання статусу члена сім`ї, загиблого (померлого) Захисника України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 року за №740 позивачка, як дружина має право на статус члена сім`ї загиблого Захисника У країни. 18 квітня 2023 позивачка звернулася до відповідача з письмовою заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого Захисника України, у якій надала копії всіх, передбачених Порядком надання статусу члена сім"ї, загиблого (померлого) Захисника України документів, а саме копію свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про смерть, копію судово-медичної експертизи, копію довідки ТОВ "Вікінг-2012" від 10.04.2023. Листом від 02 травня 2023 року відповідач безпідставно відмовив позивачці у наданні зазначеного статусу.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу з дня вручення цієї ухвали п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов (а.с.19-20).
Вказана ухвала отримана відповідачем 15.05.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 22).
Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що відповідачем не було надано у строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.
ОСОБА_1 з 28 вересня 2016 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 28.09.2016 (а.с. 7).
Згідно з довідки від 10.04.2023 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Київ, особовий № НОМЕР_2 , Подільський р-н , був зареєстрований за адресую АДРЕСА_2 , працював старшим зміни охорони в ТОВ "Вікінг-2012". Довідкою повідомляється про те, що він дійсно в період з 24.02.2022 по 20.03.2022 у зв`язку з повномасштабним вторгнення військ російської федерації в Україну в складі охорони ТОВ "Вікінг-2012" на території ТРЦ "Ретровіль" у АДРЕСА_1 , виконував завдання по охороні закритого об`єкту ТРЦ, на якій знаходилась військова техніка РСЗВ "Град" та бойовий комплект до неї. 20.03.2022 по 21.03. 2022 ОСОБА_2 заступив в добовий наряд і в наслідок здійснення військового нападу по охоронному об`єкту ТРЦ "Ретровіль" із застосуванням ракетної зброї від представників ЗС російської федерації загинув під час виконання завдання по охороні закритого об`єкту в період воєнного стану. На підставі вище викладеного причиною даної події були повномасштабне вторгнення військ російської федерації на територію України, та військового наступу російських сил на Київ у зв`язку з чим було введено воєнний стан в Україні (а.с.12).
20.03.2022 ОСОБА_2 загинув внаслідок ракетного обстрілу військами рф охоронюваного ним об`єкту ТРЦ "Ретровіль" з військовою технікою РСЗВ "Град" та бойовим комплектом до неї.
Згідно з постановою Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції України про встановлення особи загиблого від 18.07.2022 досудовим розслідуванням встановлено, що 20.03.2022 о 22:46 представники ЗС РФ, посягаючи на територіальну цілісність і недоторканість України, із застосуванням ракетної зброї, здійснили військовий напад поряд з ТЦ "Ретровіль" - по просп. Правди, 47. В результаті нападу повністю знищена частина ТЦ "Ретровіль" - корпус "СпортЛайф", здійснено займання полум`ям 1,2,3 поверхів ТЦ, обвал 2 поверху, пошкодженні стіни вікна ТЦ, пошкоджені вікна поблизу розташованих будинків за адресами АДРЕСА_3 , знищенні цивільні транспортні засоби на паркувальній території ТЦ, військова техніка (РСЗВ "Град") та бойовий комплект до неї. В ході досудового розслідування направлено постанову про проведення судово-медичної експертизи, яку доручено експертам КМКБ CME. 07.07.2022 до слідчого відділу Подільського УП ГУНП в м. Києві надійшов висновок експерта за №101-27-2022 в якому підтверджено біологічне материнство ОСОБА_3 відносного невідомого чоловіка (висновок експерта №011-1993-2022 від 23.03.2022), який складає величину не менше ніж 99,9%, за вимоги Другого Міжнародного Симпозіуму з Ідентифікації людини - біологічне материнство вважається доведеним. Отже в ході проведення судово-медичної експертизи встановлено біологічне материнство ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 14).
18.04.2023 позивачка звернулася до відповідача з письмовою заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого Захисника України (а.с. 15).
Листом від 02.05.2023 №С/3028 (а.с. 16) відповідач відмовив у наданні статусу та зазначив, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 №740 "Про затвердження Порядку надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України", підставами для надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України, є (але не виключно):
- свідоцтво про смерть (копія) або повідомлення про загибель особи;
- постанова штатної військово-лікарської комісії відповідного військового формування;
- документи про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, особи, яка загинула (пропала безвісти), померла внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, або документи про безпосереднє залучення особи, яка загинула (пропала безвісти) чи померла, до забезпечення проведення антитерористичної операції, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях в районах та у період здійснення зазначених заходів, про виконання особою мобілізаційних завдань (замовлень) для участі у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, або направлення (прибуття) у відрядження для безпосередньої участі в антитерористичній операції в районах ї проведення, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Луганській та Луганській областях в районах та у період здійснення зазначених заходів (витяги з наказів, розпоряджень, посвідчень про відрядження, книг нарядів, матеріалів спеціальних/службових розслідувань за фактами отримання поранень, документи, що підтверджують виконання підприємством, установо і організацією мобілізаційних завдань (замовлень), а також документи, що були підставою для прийняття керівником підприємства, установи і організації рішення про направлення особи у таке відрядження;
- висновок судово-медичної експертизи.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Пунктом 9 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено категорії щодо військового обов`язку громадяни України, до яких відносяться військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Відповідно до пункту 10 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України;
проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;
виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Відповідно до пункту 1 статті 26 вищезгаданого закону звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно із пункту 1 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 звільнений з військової служби в запас та згідно з довідки від 10.04.2023 ОСОБА_2 працював старшим зміни охорони в ТОВ "Вікінг-2012". Довідкою повідомляється про те, що він дійсно в період з 24.02.2022 по 20.03.2022 у зв`язку з повномасштабним вторгнення військ російської федерації в Україну в складі охорони ТОВ "Вікінг-2012" на території ТРЦ "Ретровіль" у АДРЕСА_1 , виконував завдання по охороні закритого об`єкту ТРЦ, на якій знаходилась військова техніка РСЗВ "Град" та бойовий комплект до неї. З 20.03.2022 по 21.03.2022 ОСОБА_2 заступив в добовий наряд і в наслідок здійснення військового нападу по охоронному об`єкту ТРЦ "Ретровіль" із застосуванням ракетної зброї від представників ЗС російської федерації загинув під час виконання завдання по охороні закритого об`єкту в період воєнного стану. На підставі вище викладеного причиною даної події були повномасштабне вторгнення військ російської федерації на територію України, та військового наступу російських сил на Київ, у зв`язку з чим було введено воєнний стан в Україні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року № 740 затверджено "Порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, деяким категоріям осіб" (надалі Порядок № 740 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Відповідно до пункту 1 Порядку № 740, цей Порядок визначає процедуру надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон), деяким категоріям осіб.
За приписами пункту 2 Порядку № 740, статус особи, на яку поширюється чинність Закону, згідно з цим Порядком надається, зокрема сім`ям працівників підприємств, установ і організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, до здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Згідно пунктів 5-6 Порядку № 740 для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати структурному підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку.
Зокрема, відповідно до підпункту 5 пункт 4 підставами для надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України в даному випадку є свідоцтво про смерть (копія) або повідомлення про загибель особи; документи про безпосереднє залучення особи, яка загинула (пропала безвісти) чи померла, до забезпечення проведення антитерористичної операції, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях в районах та у період здійснення зазначених заходів, про виконання особою мобілізаційних завдань (замовлень) для участі у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, або направлення (прибуття) у відрядження для безпосередньої участі в антитерористичній операції в районах її проведення, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях в районах та у період здійснення зазначених заходів (витяги з наказів, розпоряджень, посвідчень про відрядження, книг нарядів, матеріалів спеціальних/службових розслідувань за фактами отримання поранень, документи, що підтверджують виконання підприємством, установою і організацією мобілізаційних завдань (замовлень), а також документи, що були підставою для прийняття керівником підприємства, установи і організації рішення про направлення особи у таке відрядження; висновок судово-медичної експертизи.
Рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається структурними підрозділами місцевих держадміністрацій з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів.

Відсутність документів, визначених пунктом 4 цього Порядку, та їх недостовірність є підставою для відмови в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що обов`язком органами соціального захисту населення при вирішенні питання щодо можливості надання особі статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту є прийняття рішення про надання або відмову у наданні такого статусу.

Проте, як зазначалось вище, за наслідком розгляду заяви позивачки від 18.04.2023, Департаментом у листі від 02.05.2023 № С/3028 повідомлено, що підставами для надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України, є (але не виключно): свідоцтво про смерть (копія) або повідомлення про загибель особи; постанова штатної військово-лікарської комісії відповідного військового формування; документи про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, особи, яка загинула (пропала безвісти), померла внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, або документи про безпосереднє залучення особи, яка загинула (пропала безвісти) чи померла, до забезпечення проведення антитерористичної операції, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях в районах та у період здійснення зазначених заходів, про виконання особою мобілізаційних завдань (замовлень) для участі у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, або направлення (прибуття) у відрядження для безпосередньої участі в антитерористичній операції в районах ї проведення, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Луганській та Луганській областях в районах та у період здійснення зазначених заходів (витяги з наказів, розпоряджень, посвідчень про відрядження, книг нарядів, матеріалів спеціальних/службових розслідувань за фактами отримання поранень, документи, що підтверджують виконання підприємством, установо і організацією мобілізаційних завдань (замовлень), а також документи, що були підставою для прийняття керівником підприємства, установи і організації рішення про направлення особи у таке відрядження; висновок судово-медичної експертизи.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, в оспорюваному рішенні не зазначено будь-яких правових підстав для відмови, а також відсутні покликання на чинне законодавство України.

Частинами першою та другою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР та вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи оскаржуване рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи відповідачем зазначених вище принципів при прийнятті рішення дотримано не було.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

При цьому, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 у справі №599/1422/16-а.

Разом з тим, згідно частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 "Про судове рішення". Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд зазначає, що прийняття рішення про встановлення позивачці, як дружині статус члена сім`ї загиблого Захисника України належить до повноважень Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради, які є дискреційними.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

У даній правовій ситуації рішення про встановлення позивачці, як дружині статус члена сім`ї загиблого Захисника України не було прийнято. Натомість, відповідачем роз`яснено, які потрібно документи для встановлення статусу та видачу посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника України.

Тобто, питання про те, чи має позивачка право встановлення, як дружина статус члена сім`ї загиблого Захисника України є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивачки, про захист яких вона просить та визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради щодо відмови позивачці у наданні статусу члена сім`ї загиблого Захисника України; зобов`язати Департамент соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради повторно розгляну заяву ОСОБА_1 про надання статусу члена сім`ї загиблого Захисника від 18.04.2023, з урахуванням висновків суду.

Задоволення позовних вимог у формі зобов`язання розглянути заяву щодо встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність постанови КМУ від 23 вересня 2015 року № 740 "Про затвердження Порядку надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України" з урахуванням підпункту 5 пункту 2 даної постанови, оскільки таким діям повинен передувати належний розгляд заяви від 18.04.2023, поданої ОСОБА_1 , і доданих до неї документів та прийняття Департаментом соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради вмотивованого та обґрунтованого, відповідного рішення з покликанням на чинні норми та положення законодавства України.

Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що позов позивачки належить задовольнити частково.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог.

Відтак, підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивачки понесені нею судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 805,20 грн, що пропорційно становить 75 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору, згідно з квитанцією від 10.05.2023 за № 112 (а.с.1).

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) до Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (, вул. Михайла Грушевського, 29, м. Івано-Франківськ, 76000) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу члена сім`ї загиблого Захисника України.

Зобов`язати Департамент соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (, вул. Михайла Грушевського, 29, м. Івано-Франківськ, 76000) повторно розгляну заяву ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) про надання статусу члена сім`ї загиблого Захисника України від 18.04.2023, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (, вул. Михайла Грушевського, 29, м. Івано-Франківськ, 76000) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) частину сплаченого судового збору в розмірі 805 (вісімсот п`ять) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Микитюк Р.В.