Справа № 620/2434/23
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2023-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2434/23 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року м. Київ Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В

Позивачка звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача по розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:6326 та надання її у власність позивачки; зобов`язати відповідача на найближчій за набранням законної сили рішенням суду сесії прийняти рішення про затвердження замовленого позивачем та виготовленого інженером-землевпорядником Пінчуком О.В. проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:6326 та надання її у власність позивачки.

Чернігівський окружний адміністративний суд рішенням від 17 травня 2023 року позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області щодо не прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 02.08.2021 (вх. № Ф-551 від 02.08.2021) щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (за межами населеного пункту с. Піски). Зобов`язав Іванівську сільську раду Чернігівського району Чернігівської області на найближчій сесії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.08.2021 (вх. № Ф-551 від 02.08.2021) щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (за межами населеного пункту с. Піски), та винести з даного питання вмотивоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В решті позову відмовив.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що заява позивачки розглядалася на пленарному засіданні сесії, рішення ухвалювалося і сільська рада діяла в межах чинного законодавства. На переконання апелянта суд першої інстанції грубо порушив норму законодавства, а саме пункт 5 пункту 27 розділу Х Земельного кодексу України, яким передбачено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безплатної передачі, розроблення такої документації під час воєнного стану забороняється.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 12.12.2018 № 25-9741/14-18-сг надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Пісківської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Позивачка звернулася до відповідача із заявою від 02.08.2021 (вх. № Ф-551 від 02.08.2021) щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (за межами населеного пункту с. Піски).

Листом № 1288 від 21.12.2022 відповідач повідомив, що проект рішення, підготовлений на звернення позивача "Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність", був розглянутий на засіданні 9 сесії 8 скликання від 23.09.2022 Іванівської сільської ради. Рішення не прийнято.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель врегульовано Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

За змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частинами шостою та сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В силу ч.9 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно ч.15 ст.123 ЗК України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Таким чином, єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути виключно його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Судом першої інстанції встановлено, що проект рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не набрав необхідної кількості голосів.

При цьому проект рішення про відмову в затвердженні вказаного проекту землеустрою на розгляд сесії селищної ради не виносився та відповідне рішення прийнято не було.

Тобто фактично у спірних правовідносинах відповідач не розглянув заяву позивачки про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у встановленому порядку.

В межах даного спору позивачка звернулася до відповідача із відповідною заявою за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне рішення, в той час, як останній протиправно направив позивачу відповідь у формі листа.

Колегія суддів зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у затвердженні у формі рішення, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язання останнього на найближчій сесії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.08.2021 (вх. № Ф-551 від 02.08.2021) щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (за межами населеного пункту с. Піски), та винести з даного питання вмотивоване рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо тверджень апелянта про наявність у нього дискреційних повноважень із вирішенням питання про затвердження проекту землеустрою, колегія суддів зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Тобто дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви (клопотання) позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження по затвердженню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмову наданні дозволу, регламентовано ст.118, 123 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмовити в його наданні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Зазначена правова позиція щодо визначення повноважень дискреційними узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 24 грудня 2019 року у справі №823/59/17.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Відповідач зобов`язаний або затвердити проект землеустрою, або відмовити в його затвердженні з підстав, встановлених законом.

Зважаючи на встановлені обставини, у цьому випадку зобов`язання відповідача на найближчій сесії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.08.2021 (вх. № Ф-551 від 02.08.2021) щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №320/5760/21, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції грубо порушив норму законодавства, а саме пункт 5 пункту 27 розділу Х Земельного кодексу України, яким передбачено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безплатної передачі, розроблення такої документації під час воєнного стану забороняється, колегія суддів вважає необгрутованими з огляду на наступне.

Так, приписами підпункту 5 пункту 27 розділу X Земельного кодексу України передбачено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Колегія суддів зазначає, приписи підпункту 5 пункту 27 розділу X Земельного кодексу України не встановлюють заборони відповідачу на затвердження проекту землеустрою, а передбачають лише заборону щодо безоплатної передачі земель у приватну власність.

З огляду на зазначене, є безпідставними доводи відповідача стосовно існування заборони на затвердження ним проекту землеустрою позивачки.

Беручи до уваги кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив питання у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, судом повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого рішення суду.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких