Справа № 520/10855/23
Суддя: Бабаєв А.І.
Дата ухвалення: 2023-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2023 року № 520/10855/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабаєва А.І. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в м.Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до 6-го прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина № НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до 6-го прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина № НОМЕР_1 ), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення №762 від 09.03.2023 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку видане ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення №762 від 09.03.2023 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку видане ОСОБА_1 , на думку позивача, є протиправним.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач, громадянин України ОСОБА_1 , документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , прибув до Державного кордону України для його перетину.

Позивач пред`явив співробітникам Державної прикордонної служби України у межах проведення прикордонного контролю паспорт громадянина України для виїзду за кордон; нотаріально засвідчений переклад копії свідоцтва № НОМЕР_3 про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з апостилем; нотаріально засвідчену копію свідоцтва серії НОМЕР_4 від 11.10.2007 р. про народження ОСОБА_3 (батько, ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 ); нотаріально засвідчену копію свідоцтва серії НОМЕР_5 від 21.01.2011 р. про народження ОСОБА_4 (батько, ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 ); нотаріально засвідчену копію свідоцтва серії НОМЕР_6 від 04.03.2015 р. про народження ОСОБА_5 (батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_6 ); посвідчений нотаріально оригінал договору між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_6 щодо здійснення батьківських прав, участь батьків у вихованні і утримання дитини та визначення місця проживання дитини.

Відповідачем не заперечувалось подання позивачем вищевказаних документів для перетину Державного кордону України.

09.03.2023 року було прийнято рішення № 762 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку щодо ОСОБА_1 . Так, в рішенні зазначено, що громадянин України ОСОБА_7 тимчасово обмежений у праві виїзду з України, у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до ст.1 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Згідно зі ст.3 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Пунктом 12 Правил перетинання Державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57 (далі за текстом - Правила №57) передбачено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Як встановлено вище, 09.03.2023 року було прийнято рішення № 762 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку щодо ОСОБА_1 . Так, в рішенні зазначено, що громадянин України ОСОБА_7 тимчасово обмежений у праві виїзду з України, у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Однак, у вищевказаному рішенні не визначено, які саме документи на підтвердження підстави для виїзду за кордон позивач не зміг надати на паспортний контроль.

При цьому, в оскаржуваному рішенні не надано оцінку поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення не може вважатись обґрунтованим та таким, яке прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття даного рішення.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що ОСОБА_1 09.03.2023 року під час спроби перетину державного кордону посилався на підставу для виїзду, як чоловік, на утриманні якого перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. Вказано, що ОСОБА_1 являється батьком лише двох дітей, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також, вказано, що ОСОБА_5 є сином позивача від ОСОБА_8 позашлюбно (на момент спроби перетину кордону не є дружиною позивача).

Відповідно до п.2-6 Правил перетинання Державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

Згідно з ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Таким чином, чоловіки на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років мають право на перетин державного кордону під час дії воєнного стану.

Під час спроби перетину державного кордону позивачем серед інших документів було надано нотаріально засвідчену копію свідоцтва серії НОМЕР_6 від 04.03.2015 р. про народження ОСОБА_5 , де позивач вказаний батьком цієї дитини, що є належним документом, що посвідчує факт батьківства позивача.

Таким чином, позивач є батьком трьох дітей, а саме ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Відповідачем не заперечувалось того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають на утриманні позивача.

На підтвердження того, що ОСОБА_5 також перебуває на утриманні позивача останнім надано посвідчений нотаріально договір між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_6 щодо здійснення батьківських прав, участь батьків у вихованні і утримання дитини та визначення місця проживання дитини

Згідно вказаного договору батько ( ОСОБА_1 ) зобов`язується утримувати дитину, для чого, щомісяця передає матері ( ОСОБА_6 ) 30000 (тридцять тисяч) гривень, що мають бути використані матір`ю на проживання, харчування, навчання, відпочинок, оздоровлення, лікування та на будь-які інші, необхідні для утримання дитини ( ОСОБА_5 ), речі.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.4 ст.157 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Отже, батько ( ОСОБА_1 ) та мати ( ОСОБА_6 ) уклали договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків ОСОБА_1 , обов`язку останнього щодо утримання дитини ( ОСОБА_5 ).

За таких обставин, під час спроби перетину державного кордону позивачем надано достатні документи на підтвердження того, що на його утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років.

Крім того, відповідно до листа Адміністрації Державної прикордонної служби України №23-6855/0/6-22-Вих від 17.03.2022 року «Щодо порядку організації виїзду за кордон на період дії правового режиму воєнного стану» обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років не застосовуються до осіб: на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. Підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтва про свідоцтва про народження дітей (трьох і більше)/медичне свідоцтво про народження за формою №103/о), свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю дітей (трьох і більше) або рішення суду про розлучення та визначення місця проживання дітей з батьком або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, посвідчення батьків багатодітної сім`ї.

Тобто, Адміністрацією Державної прикордонної служби України зазначено, що підтверджуючими документами утримання дітей можуть бути зокрема письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні.

Проте, відповідач зазначив, що, підтверджуючими документами утримання дитини (дітей) можуть бути: рішення суду про призначення аліментів на утримання дитини (дітей) та довідка з виконавчої служби про відсутність заборгованості по сплаті аліментів, розміру сплати таких аліментів, тощо.

Тобто, відповідач зазначаючи перелік вказаних документів допускає, що вказаний перелік не є вичерпним.

Також, відповідачем зазначено, що окрім зазначеного договору потрібно надати документи, що підтверджують його виконання щодо утримання дітей, такими можуть бути: пояснення, звернення, заява матерів дітей нотаріально засвідчені.

З приводу вказаних посилань відповідача, суд зазначає наступне.

Як встановлено вище, батько ( ОСОБА_1 ) та мати ( ОСОБА_6 ) уклали договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків ОСОБА_1 .

Так, згідно приписів Сімейного кодексу України звернення до суду не є єдиним способом вирішення сімейних спорів.

Відповідачем не доведено того, що між батьком ( ОСОБА_1 ) та матір`ю ( ОСОБА_6 ) наявні спори щодо не виконання позивачем обов`язку утримувати дитину ( ОСОБА_5 ).

При цьому, відсутність зазначених спорів може свідчити про виконання позивачем обов`язку утримувати дитину - ОСОБА_5 .

З огляду на викладене, вищевказані посилання відповідача є необгрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевикладене, рішення №762 від 09.03.2023 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку видане ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо посилань відповідача на сплату позивачем судового збору, суд зазначає наступне.

Позовна заяву у справі №520/10855/23 була направлена через систему Електронний Суд.

Під час складення та направлення позовної заяви судовий збір було сплачено, що підтверджується квитанцією про сплату №77729 від 10.05.2023 р.

Таким чином, вищевказані посилання відповідача є безпідставними.

Щодо посилань відповідача на зміст позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Так, позивач звернувся до адміністративного суду з вимогою визнати протиправним та скасувати рішення №762 від 09.03.2023 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку видане ОСОБА_1 , що є актом індивідуальної дії.

Таким чином, позивач належним чином обрав спосіб захисту, та чітко й зрозуміло сформував свої позовні вимоги.

З огляду на викладене, вищевказані посилання відповідача є безпідставними.

Також, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звернувся до суду позовною вимогою немайнового характеру. Позивачем було додано до позовної заяви документ про сплату судового збору у сумі 1073,60 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" № 3674-VI від 08.07.2011 року судовий збір за подання позову до адміністративного суду немайнового характеру, який подано фізичною особою, підлягає сплаті в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Позивачем було подано дану позовну заяву через систему "Електронний суд".

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в частині 858,88 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст.255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 6-го прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (Військова частина № НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №762 від 09.03.2023 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку видане ОСОБА_1 .

Стягнути з НОМЕР_7 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) (, АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір в сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 88 коп.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бабаєв А.І.