Справа № 400/3286/21
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 400/3286/21

адміністративне провадження № К/990/25364/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року у справі №400/3286/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області, Державна податкова служба України про визнання незаконними рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду із позовом до ГУ ДПС у Миколаївській області (далі - відповідач 1), Державна податкова служба України (далі - відповідач 2), в якому просила:

- визнати незаконними рішення щодо видання Наказу №65-0 Голови комісії з ліквідації ГУ ДПС у Миколаївській області від 02 квітня 2021 року про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління електронних сервісів ГУ ДПС у Миколаївській області;

- зобов`язати ДПС України перевести ОСОБА_1 на посаду начальника управління електронних сервісів ГУ ДПС у Миколаївській області (як відокремленого підрозділу ДПС) з 03 квітня 2021 року, так як чисельність штату не зменшилась;

- зобов`язати ДПС України виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 03 квітня 2021 року по день фактичного переведення на посаду із розрахунку середньомісячної суми заробітної плати в сумі 28 409,10 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДПС у Миколаївській області від 02 квітня 2021 року №65-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 02 квітня 2021 року". Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління електронних сервісів ГУ ДПС у Миколаївській області з 02 квітня 2021 року. Стягнуто з ГУ ДПС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 квітня 2021 року до 24 листопада 2021 року в сумі: 57 392,34 грн. Стягнуто з ГУ ДПС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за один місяць у розмірі 8 314,86 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року - змінено в частині зобов`язань відповідачів, а саме:

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління електронних сервісів Головного управління ДПС у Миколаївській області (як відокремленого підрозділу ДПС, ) з 05 квітня 2021 року;

- стягнуто з Головного управління ДПС у Миколаївській області (як відокремленого підрозділу ДПС, ) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05 квітня 2021 року по 24 листопада 2021 року в сумі: 220 343,79 грн;

- в іншій частині судове рішення залишено без змін.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, Головне управління ДПС у Миколаївській області звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду.

Не погоджуючись із оскаржуваними судовими рішеннями, Головне управління ДПС у Миколаївській області подало касаційну скаргу до Верховного Суду.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

У тексті касаційної скарги скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваної постанови не враховано висновки щодо застосування частини 1 статті 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №825/1017/17.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Суд зауважує, що у справі №825/1017/17 оскаржуваний наказ про звільнення позивача винесено до набрання чинності змін до Закону України "Про державну службу" в редакції Закону України від 23 лютого 2021 року № 1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Натомість у цій справі наказ про звільнення позивача був винесений у період, коли вже діяли зміни до статті 87 Закону України "Про державну службу" в редакції Закону України від 23 лютого 2021 року.

При цьому у справі №825/1017/17 відсутній висновок щодо застосування ч. 1 статті 235 КЗпП України, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано питання щодо правонаступництва юридичної особи з метою поновлення позивача на посаді у відповідному державному органі, тому справу в цій частині направлено на новий розгляд.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення скаржник посилається також на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Суди у цій справі виходили з того, що відповідачем протиправно та в супереч чинних норм прийнято спірний наказ про звільнення позивача, оскільки в даному випадку у ГУ ДПС у Миколаївській області відбувалась реорганізація органу та чисельність працівників не скорочувалась, що надавало змогу відповідачу перевести позивача до реорганізованого органу. При цьому, суди обох інстанцій указали, що якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.

Разом з тим, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2022 року у справі № 640/17678/21, від 30 листопада 2022 року у справі № 640/15797/21, від 24 січня 2023 року у справі №280/6795/21, в яких Суд прийшов до висновку, що оскільки наказ про звільнення був реалізований в період дії статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону № 1285-IX, а також, що звільнення фактично відбулося на підставі реорганізації, а не ліквідації, то у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції вакантних інших рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Відтак, зазначене свідчить, що скаржник просить сформувати висновок щодо застосування норм права по правовідносинам, стосовно який вже наявний висновок Верховного Суду у справах № 640/17678/21, № 640/15797/21, №280/6795/21 та багато інших.

За таких обставин, Суд вважає безпідставним посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, суд касаційної інстанції звертає увагу, що в попередніх ухвалах Верховного Суду від 30 серпня 2022 року, від 17 січня 2023 року, від 13 лютого 2023 року та від 29 березня 2023 року про повернення касаційних скарг скаржнику надавалися вичерпні роз`яснення щодо зазначення підстав касаційного оскарження та умов за яких подається касаційна скарга на підставі визначених частиною четвертою статті 328 КАС України пунктів.

Однак при поданні цієї касаційної скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року у справі №400/3286/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області, Державна податкова служба України про визнання незаконними рішення та зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами у спосіб її надсилання до суду.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько