Справа № 420/14704/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 22 червня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неприйняття будь-якого рішення за наслідками розгляду заяви представника ОСОБА_1 про виплату їй недоотриманого грошового забезпечення за останній місяць служби її загиблого сина, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ОСОБА_2 ;

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України розглянути на заяву представника ОСОБА_1 про виплату їй недоотриманого грошового забезпечення за останній місяць служби її загиблого сина, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ОСОБА_2 та прийняти відповідне рішення з урахуванням документів наявних матеріалах справи та висновків суду по цій справі;

3. Стягнути з відповідача 10 000 гривень моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 09 березня 2023 року позивачка звернулася до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України через свого представника з заявою та просила виплатити їй недоотримане грошове забезпечення за останній місяць служби її загиблого сина, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ОСОБА_2 . Оскільки загиблий ОСОБА_2 не був одружений та не мав дітей, недоотримане грошове забезпечення мала б отримати його мати (позивачка). На підтвердження родинних відносин до заяви були долучений паспорт заявниці (позивачки) та свідоцтво про народження загиблого, де позивачка зазначена як його мати. Згадані документи були посвідчені адвокатом з накладанням електронного цифрового підпису (надалі ЕЦП) на підставі п.9 ч.1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», та направлені на електронну адресу . До заяви був доданий ордер № 1222084 підписаний ЕЦП. Проте відповідач ухилився від прийняття рішення та у відповіді на заяву за 40/57/12-2260 від 16.03.2023 зазначив, що після збору позивачкою потрібних (незрозуміло яких саме) документів, наступна заява позивачки у майбутньому може й буде розглянута та повернув частину доданих до заяви документів. Суть інформаційного повідомлення, яку відповідач навів у листі «Про надання відповіді на заяву» №40/57/12-2260 від 16.03.2023, на переконання позивачки, не може вважатися, як ухвалення позитивного або негативного рішення відповідача щодо розгляду заяви позивачки. Позивачка впевнена, що відповідач під час розгляду справи буде відшукувати нові підстави для виправдання своєї бездіяльності та до листа 40/57/12-2260 від 16.03.2023 будуть приєднуватись нові обґрунтування свавільної та цинічної бездіяльності, про які в тексті листа не згадується. Позивачка просить суд врахувати висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 17.12.2018 у справі №509/4156/15-а та відкинути ті доводи на виправдання дій або бездіяльності відповідача, про які не йдеться в тексті листа №40/57/12-2260 від 16.03.2023. Отже, як зазначено у позовній заяві, відповідь на заяву за №40/57/12-2260 від 16.03.2023 аж ні як не можна сприймати як прийняте суб`єктом владних повноважень рішення.

Ухвалою судді від 27.06.2023 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (ст.262 КАС України).

Ухвала судді від 27.06.2023 була направлена на адресу відповідача, проте, ані у визначений в ухвалі строк, ані на момент вирішення справи відповідачем до суду відзив на позовну заяву не надано.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

Адвокат Марченко Валентин Валентинович, на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 (а.с.11), скерував на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України заяву про виплату неотриманого грошового забезпечення загиблого сина від 09.03.2023 (а.с.9) у якій вказав: «На підставі договору про надання правової допомоги від 07.03.2023 мною адвокатом Марченко В.В. надається правова допомога ОСОБА_1 , як члену родини загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Цим договором мене уповноважено на вчинення всіх процесуальних дій від імені клієнта (заявника) щодо захисту її інтересів, як матері особи, що загинула під час захисту батьківщини. На підставі наведеного, прошу вас перерахувати недотримане грошове забезпечення ОСОБА_2 на розрахунковий рахунок його матері, ОСОБА_1 за наведеними реквізитами».

До заяви від 09.03.2023 додані: копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 ; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 ; копія паспорта ОСОБА_1 з зазначенням РНОКПП; ордер адвоката.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України скерувала на адресу адвоката Валентина Марченка (в інтересах ОСОБА_3 ) лист від 16.03.2023 №40/57/12-2260 «Про надання відповіді на заяву» (а.с.12) у якому вказала таке: «На Вашу заяву щодо перерахування недоотримане грошове забезпечення у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_3 сина Вашої клієнтки, військовослужбовця ОСОБА_2 , під час виконання бойових завдань, відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова), командування військової частини НОМЕР_1 НГУ повідомляє, що на теперішній час, у зв`язку з відсутністю наданих Вами від імені клієнта усіх документів, які передбачені законодавством, які потрібні для перерахування недотриманого грошового забезпечення Вашій клієнтці відмовлено в зв`язку з тим, що були не в повному обсязі зібрані документи.

Після збору усіх документів ОСОБА_4 клієнтка має право повторно звернутися до військової частини з заявою про перерахування недотриманого грошового забезпечення.

Повертаємо Вам документи згідно додатку».

До листа від 16.03.2023 відповідачем додано копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 та копія паспорта ОСОБА_1 .

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неприйняття будь-якого рішення за наслідками розгляду заяви від 09.03.2023, позивач звернулася до суду з позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Судом встановлено, що за наслідками розгляду заяви представника позивача від 09.03.2023 щодо перерахування недоотриманого грошового забезпечення її загиблого сина, військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України було скеровано лист від 16.03.2023 №40/57/12-2260 у якому відповідач відмовив заявнику у задоволенні порушеного питання у зв`язку з тим, що були не в повному обсязі зібрані документи.

Отже, суд не погоджується з позицією позивача та позовними вимогами у цій частині щодо протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неприйняття будь-якого рішення за наслідками розгляду заяви від 09.03.2023.

У той же час, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

На підставі частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи відмову військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що викладена у листі від 16.03.2023 №40/57/12-2260, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організаційне залежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Питання розгляду заяв (клопотань) врегульовано статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» відповідно до якої, органи державної влади, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Частинами третьою, четвертою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Водночас, обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг передбачені статтею 19 Закону України «Про звернення громадян».

Так, зазначені органи мають, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення, не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.

З аналізу положень Закону України «Про звернення громадян» вбачається, що органи державної влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), реалізують свої повноваження, зокрема, шляхом прийняття відповідних рішень за результатами розгляду звернень громадян та доведення їх до відома заявників. Водночас, обов`язковою вимогою до змісту вказаних рішень є вмотивованість відповіді відповідного органу чи підприємства та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення у разі відмови в задоволенні вимог.

Суд при вирішенні спору також враховує також правову позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 та полягає в тому, що правова процедура («fair procedure» - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права, тобто особа правомірно очікує отримати у передбачений законом спосіб відповідь на порушене перед суб`єктом, якому адресовано звернення, питання відповідно та у спосіб, передбачений законом.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Повертаючись до обставин спірних правовідносин, суд зазначає, що можливість надання заявником вичерпного переліку документів прямо залежить від його чіткого визначення суб`єктом владних повноважень. Вживання загального посилання на те, що документи надані не у повному обсязі, є неконкретизованим та призводить до необґрунтованого обмеження права заявника бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, а не будь-яких на власний розсуд.

Відтак, невиконання відповідачем законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості відмови, що викладена у листі від 16.03.2023 №40/57/12-2260 призводить до протиправності таких дій.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями

При цьому, відповідно до положень ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 809/1231/16 викладено висновок, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Наведений висновок, в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд не позбавлений можливості скористатись правом, що надано ч.2 ст.9 КАС України та приходить до переконання, що ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 від 09.03.2023 про виплату їй недоотриманого грошового забезпечення за останній місяць служби її загиблого сина, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ОСОБА_2 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо стягнення моральної шкоди позивач вказує, що через неправомірну бездіяльність відповідача вона була обурена нехтуванням її прав як члена родини загиблого захисника Батьківщини. Втрата часу на обговорення з адвокатом правової позиції нагадувало їй про смерть сина, а тому завдавала душевного болю.

Так, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У цій справі суд керується тим, що вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язувала з нехтуванням її прав як матері загиблого захисника Батьківщини, що створює для неї психічне напруження та душевний біль.

Суд зазначає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, при цьому суд враховує важкий емоційний стан позивача, і вважає наявним психотравмуючий вплив дій, вчинених відповідачем.

Під час судового розгляду не спростовано факту завдання позивачу душевних страждань та виникнення значних психоемоційних навантажень внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У рішенні від 03.10.2001 року № 12-рп/2001 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» та статті 25 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» (справа про відшкодування шкоди державою) Конституційний Суду дійшов висновку, що Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів (статті 56, 62).

Що стосується її розміру, то відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.11.2019 по справі № 750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18).

У даному випадку співмірним буде стягнення моральної шкоди у розмірі 4962,00 грн.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

На переконання суду, у рішенні було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Беручи до уваги наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, керуючись положеннями статті 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 120, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови, яка викладена у листі від 16.03.2023 №40/57/12-2260 на звернення ОСОБА_1 від 09.03.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 09.03.2023, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 із Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 4962,00 грн, завданої протиправними діями військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови, яка викладена у листі від 16.03.2023 №40/57/12-2260 на звернення ОСОБА_1 від 09.03.2023.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА