Справа № 420/11446/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 18 травня 2023 року надійшла позовна заява громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якій він просить суд визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління ДМС в Одеській області, яким йому відмовлено в наданні статусу «біженця». При цьому, позивач зазначає, що спірне рішення ним досі не отримане.

Ухвалою судді від 23.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду позовної заяви в редакції та з додатками виходячи з вимог статей 106 та 161 КАС України.

30.05.2023 до суду надійшло клопотання (вх..№17529/23) позивача про усунення недоліків з додатком позовної заяви в новій редакції та з додатком листа Головного управління ДМС України в Одеській області від 08.05.2023 «Щодо звернення за міжнародним захистом».

Ухвалою судді від 05.06.2023 було продовжено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вказаної ухвали, 21.06.2023 до суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 про усунення недоліків у якому позовні вимоги ОСОБА_1 викладає в наступній редакції:

- визнати бездіяльність відповідача (суб`єкта владних повноважень) протиправними у частині відмови (бездіяльність) у розгляді поданих документів для надання статусу біженця;

- зобов`язати відповідача прийняти до розгляду подані позивачем документи для надання статусу біженця.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що заява позивача не є очевидно необґрунтованою, при цьому відповідачем було прийнято рішення про відмову у прийнятті документів без оформлення наказу.

Ухвалою судді від 23.06.2023 відкрито провадження у адміністративній справі, ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

10.07.2023 до суду (вх.№22854/23) від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що позивач неодноразово звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із зверненням про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на які відповідачем було надано роз`яснення та алгоритм заповнення заяви-анкети. Зазначає, що звернення позивача у сфері міжнародного захисту відбулось 03.06.2021 до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області та відповідно до наказу №178 від 24.06.2021 позивачу відмовлено в оформленні документів від 24.06.2021. Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.10.2022 по судовій справі №640/18506/21 позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області, а відтак на позивача поширюються права та обов`язки, що передбачені ч.9 ст.12 та ч.3 ст.17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Судом у справі №640/18506/21 було встановлено, що побоювання стати жертвою переслідування є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах, а відтак заяви позивача було правомірно розглянуті Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області в порядку Закону України «Про звернення громадян». Обставини, повідомлені позивачем у зверненні від 19.04.2023 були у повному обсязі розглянуті ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області та Окружним адміністративним судом м.Києва, будь-які ново виявлені обставини відсутні, отже клопотання позивача не відповідає вимогам звернення із повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підкреслює, що проведення процедури надання міжнародного захисту відносно ОСОБА_1 з боку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не проводилось та рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не приймалось з огляду на те, що позивач звернувся із заявою від 19.04.2023 довільної форми, при цьому зазначає, що «особисте подання заяви до територіального органу ДМС» та «особисте звернення особи до уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС» не є тотожними діями.

Дослідивши подані сторонами заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзиви, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Відповідно до копії паспорту (а.с.151-152, 168), ОСОБА_1 є громадянином рф.

Матеріали справи містять анкету від 22.11.2020 ОСОБА_1 (а.с.169-175) як особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.11.2020 (а.с.166-166), що підписані представником позивача адвокатом на підставі довіреності від 22.11.2020 (а.с.165), ордеру (а.с.180) та договору про надання правової допомоги (а.с.176-179), а також заяву ОСОБА_1 на ім`я начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.11.2020 (а.с.94, 164) у якій заявник просить прийняти заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, його довірителя.

На вказані заяви від 23.11.2020 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на адресу адвоката І.Ульянова скерувало лист від 24.11.2020 (а.с.161-163) у якому зазначало, що через невідповідність клопотання встановленим критеріям, розгляд заяви-анкети проведено у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та роз`яснено, що заява-анкета повинна бути встановленого зразка, заповнена власноруч та подана особисто та перелік документів, що повинні додаватись до заяви. До листа додано бланк заяви про звернення за захистом в Україні.

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2022 по справі №640/18506/21, 29 червня 2021 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення/наказ про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмову було вмотивовано тим, що відсутні очевидні підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач не погоджується з рішенням/наказом № 178 від 24.06.2021, оскільки відповідач неналежно виконав обов`язок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що у випадку його повернення до Французької Республіки, його здоров`ю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що, в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та через неможливість отримання захисту у вказаній країні. Позивач наголошує на тому, що у матеріалах особової справи є належні та допустимі докази того, що позивач є громадянином Російської Федерації, за національністю - чеченець, за релігійними переконаннями - мусульманин, одружений та має двох неповнолітніх дітей. Вважаючи наказ міграційного органу необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду. Суд зазначив, що відповідач встановив у достатній мірі відсутність у випадку позивача конвенційних ознак, які дають право йому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про законність оскаржуваного наказу міграційного органу та вирішив Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

Матеріали справи містять анкету від 08.10.2021 ОСОБА_1 (а.с.153-159) як особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.10.2021 (а.с.149-150).

На вказану заяву від 08.10.2021 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на адресу ОСОБА_1 скерувало лист від 20.10.2021 (а.с.146-148) у якому зазначало, що через невідповідність клопотання встановленим критеріям, розгляд заяви-анкети проведено у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та роз`яснено, що заява-анкета повинна бути встановленого зразка, заповнена власноруч та подана особисто та перелік документів, що повинні додаватись до заяви. Роз`яснено можливість доопрацювати наявні матеріали та надіслати їх на адресу або звернутись безпосередньо до територіального підрозділу ДМС. Вказано, що за результатами доопрацьованого клопотання буде прийматися рішення про реєстрацію заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До листа додано бланк заяви про звернення за захистом в Україні та алгоритм заповнення заяви-анкети.

Матеріали справи містять заяву-анкету від 13.12.2022 ОСОБА_1 (а.с.77-86) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на яку Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на адресу ОСОБА_1 скерувало лист від 28.12.2022 (а.с.92-93) у якому зазначало, що до повноважень органів ДМС не належать заяви (клопотання), які не пов`язані з побоюваннями чи переслідуваннями у країнах громадянської належності або містах попереднього постійного проживання.

Матеріали справи містять анкету від 30.03.2023 ОСОБА_1 (а.с.102-108) як особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.03.2023 (а.с.100-101) до яких додано фотографії у кількості 4 шт, копія паспорту, копія довідки про звернення за захистом (а.с.113-114), копія свідоцтва про шлюб (а.с.115), копія характеристики ГО «Наш ДІМ-Іванків» (а.с.116), які направлені на адресу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Державною установою «Одеський слідчий ізолятор» листом від 19.04.2023 (а.с.98).

На вказану заяву від 19.04.2023 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на адресу ОСОБА_1 скерувало лист «Щодо звернення за міжнародним захистом» від 08.05.2023 №5100.5.1-5236/51.3-23 (а.с.97), яку позивач отримав 12.05.2023 (а.с.96) у якому зазначало: «Відповідно до копії довідки про звернення за захистом в Україні серії 012494 (особова справа 2021KYIV0065), Ви перебуваєте на обліку ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області.

Згідно з листом ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області від 05.01.2023 №8010.7.1-594/80.1-23, адресоване Одеській обласній прокуратурі, встановлено, що звернення у сфері міжнародного захисту відбулось 03.06.2021, відповідно до наказу від 24.06.2021 №178, Вам відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення про відмову в оформленні документів від 24.06.2021 оскаржено в судовому порядку.

Відповідно до рішення окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2022 по судовій справі №640/18506/21, Вам відмовлено у задоволенні позовних вимог до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області.

Враховуючи викладене, станом на травень 2023 року на Вас поширюються права та обов`язки, що передбачені ч.9 ст.12 та ч.3 ст.17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто якщо особа отримала повідомлення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, така особа повинна залишити територію України у установлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» законних підстав для перебування в Україні».

Вважаючи бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у розгляді поданих документів для надання статусу біженця протиправною, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Так, приписами частини другої статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регламентується нормами статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», частиною першої якої передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини дванадцятої статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Частиною четвертою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною шостою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України (частина восьма статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

В свою чергу, відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26.06.2013 «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26.06.2013 та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що «повторна заява» означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що оцінку наявності чи відсутності «нових обставин» у «повторній заяві» орган ДМС має надати під час вирішення питання щодо оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в оформленні документів для вирішення вказаного питання.

При цьому, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правил, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 (далі - Правила №649).

Пунктом 4.1 Правил №649 визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до пункту 4.3 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, результат розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі рішення територіального органу ДМС.

Поряд з цим, варто наголосити, що у світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Суд зазначає, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Встановлена правова процедура, як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Принцип легітимних очікувань виражає ідею, що органи публічної влади повинні не лише додержуватися вимог актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Згідно з доктриною легітимних очікувань - ті хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинне відчувати краху надій щодо своїх легітимних очікувань (пункт 61 коментаря до документа Венеційської комісії «Мірило правовладдя» (2017 року), який ухвалено Венеційською комісією на 106 пленарному засіданні (Венеція, 11-12 березня 2016 року).

Разом з тим, в даному випадку, Головне управління ДМС в Одеській області, отримавши від позивача звернення, протиправно направило відповідь у формі листа, в той час, як повинно було прийняти відповідне управлінське рішення.

З огляду на викладене суд вважає, що відсутність належним чином оформленого у формі рішення Головного управління ДМС в Одеській області про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про протиправну бездіяльність уповноваженого органу.

Щодо посилань Головного управління ДМС в Одеській області у листі від 08.05.2023 №5100.5.1-5236/51.3-23 на приписи ч.9 ст.12 та ч.3 ст.17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд зазначає, що зазначені норми не є підставою для не розгляду повторної заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на невідповідність форми заяви вимогам законодавства, у зв`язку із чим її розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян» суд не приймає до уваги, оскільки у направленому позивачу листі від 08.05.2023 №5100.5.1-5236/51.3-23 відсутні будь-які посилання на невідповідність поданої позивачем заяви формі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порушення позивачем порядку звернення із такою заявою.

Також, у направленому позивачу листі, відповідач не посилається на неможливість розгляду заяви позивача в порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та відповідно на здійснення її розгляду згідно Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області щодо не розгляду заяви ОСОБА_2 , яка зареєстрована за № Є-255/6/5101-23 від 02.05.2023.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти до розгляду подані позивачем документи для надання статусу біженця, суд зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Проте, як зазначалось судом, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема частиною першою статті 8, визначено, що рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, саме до дискреційних повноважень органу Державної міграційної служби належить прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання за результатами їх збору, дослідження та аналізу.

Суд, в даному випадку, під час вирішення справи, може лише визнати протиправною бездіяльність щодо не розгляду заяви та зобов`язати відповідача розглянути заяву із врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З метою поновлення порушеного права позивача, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву позивача, яка зареєстрована за № Є-255/6/5101-23 від 02.05.2023, із врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 , яка зареєстрована за № Є-255/6/5101-23 від 02.05.2023.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 , яка зареєстрована за № Є-255/6/5101-23 від 02.05.2023, із врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА