Справа № 160/10355/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), -
15.05.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф-9236-50/67 від 03.02.2021 року, яка складена відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , №Ф-9236-50/67 від 17.02.2020 року з єдиного внеску №Ф-9236-50/67 від 03.02.2021 року, яка складена відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 працює в ПрАТ Дніпровський металургійний завод в вуглекоксовому цеху коксохімічного виробництва по професії дробильних (попереднє дроблення) по теперішній час, що підтверджується довідкою ПрАТ ДМЗ №16.4/19 від 01.05.2023 року. Роботодавцем щомісячно здійснюється перерахування єдиного соціального внеску, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5) сформованою 27.04.2023 року. Відтак, вимога про сплату боргу (недоїмки) №0-9236-50/67 від 03.02.2021 року, вимога про сплату боргу (недоїмки) №0-9236-50/67 від 17.02.2020 року, які складені Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
27.06.2023 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив наступне. Законом України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено низку змін до Закону № 2464-VI, які набули чинності з 01.01.2017 року, зокрема щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами, які провадять незалежну професійну діяльність. Так, з 2017 року самозайняті особи, навіть у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року, зобов`язані визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом № 2464. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464 в редакції Закону №1774-VIII). За даними інформаційних систем ДПС України ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (перебувала на податковому обліку в Правобережній ДПІ ГУ ДПС у Дніпропетровській області (Новокодацький район м. Дніпра) як фізична особа підприємець з 23.10.2008 та обліковувалася на загальній системі оподаткування. Згідно даних державного реєстратора запис в Єдиний державний реєстр щодо припинення підприємницької діяльності по ФОП ОСОБА_1 внесено 21.04.2023 року. Стан платника: 11- припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті). Та відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 ФОП ОСОБА_1 була платником єдиного внеску. Отже, в ІКП 71040000 ФОП ОСОБА_1 згідно алгоритму відображення сум квартальних нарахувань з єдиного внеску на центральному рівні із автоматичному режимі нараховано зобов`язань:
- за 2017 рік - 8448,00 грн., термін сплати до 09.02.2018 року;
- за І квартал 2018 року 2457,18 грн., термін сплати до 19.04.2018 року;
- за II квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 19.07.2018 року;
- за III квартал 2018 року 2457,18 грн., термін сплати до 19.10.2018 року;
- за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 21.01.2019 року;
- за І квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 19.04.2019 року;
- за II квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 19.07.2019 року;
- за III квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 21.01.2019 року;
- за IV квартал 2019 року 2754,18 грн., термін сплати до 20.01.2020 року;
- за І квартал 2020 року - 2078,12 грн., термін сплати до 21.04.2020 року;
- за II квартал 2020 року - 1039,06 грн., термін сплати до 20.07.2020 року;
- за III квартал 2020 року - 3178,12 грн., термін сплати 19.10.2020 року;
- за IV квартал 2020 року 2200,00 грн, термін сплати до 19.01.2021 року.
Пунктом 6 статі 1 розділу І Закону № 2464 визначено, що недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015р., (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469).
Так, пунктами 1 та 2 розділу VI Інструкції №449 передбачено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення, та, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Відповідно до ч.4 ст.25 Закону № 2464-VI, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №449 про порядок нарахували; сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування орган доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник мас на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Пунктом 13 розділу VII Інструкції №449 зазначено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
Пунктом 4 розділу VI Інструкції №449, передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи податкового органу.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується, у тому числі, на підставі даних інформаційної системи податкового органу, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою, в свою чергу, є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.
Отже, облікові дані з інформаційної системи відповідача, є такою ж самостійною підставою для формування вимог, як і акти перевірки чи податкова звітність. Відповідно до вимог ст.25 Закону № 2464-VI та Інструкції №449 та враховуючи наявність у позивача заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі даних ІКП, відповідач в межах повноважень та на виконання вимог законодавства України сформував та надіслав позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення вимоги №0-9236-50/67 від 03.02.2021 року, №0-9236-50/67 від 17.02.2020 року та №0-9236-50/67 від 03.02.2021 року.
Тому Головне управління ДІІС у Дніпропетровській області щодо винесення оскаржуваної вимог про сплату боргу вважає, діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Щодо сплати единого внеску за позивача роботодавцем, то варто відмітити, що пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VІ передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, які використовують найману працю фізичних осіб на умовах трудового договору 9 контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно- правовими договорами. В свою чергу, частиною 1 статті 4 Закону №2464-VІ визначено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Отже, роботодавці та фізичні особи - підприємці розглядаються законодавцем як окремі платники ЄСВ. Переліченими нормами встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. При цьому в разі неотримання доходу, за будь-яких умов, єдиний внесок мас бути сплачений не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць. Звільнені від обов`язкової сплати єдиного внеску тільки фізичні особи підприємці, які отримують пенсію або соціальну допомогу. Відповідно до положень Закону №2464-VІ роботодавці, які використовують працю фізичних осіб, є самостійними платниками єдиного внеску, а фізичні особи підприємці також є самостійними платниками єдиного внеску. Те, що роботодавець сплачував єдиний внесок за позивача, не звільняє останнього від обов`язку сплачувати єдиний внесок за себе як за фізичну особу-підприємця.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2023 року зазначена вище справа розподілена та 16.05.2023 року передана судді Пруднику С.В.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити з огляду на таке.
До Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з заявою про постановку на облік як фізична особа-підприємець позивач не зверталась.
Як зазначила позивач у поданій до суду позовній заяві, підприємницьку діяльність не здійснювала, податкові декларації та звітність до податкових органів не подавала.
Актів за результатами перевірок, на підставі яких було виявлено недоїмку з єдиного соціального внеску, як і оскаржуваних вимог, позивач не отримувала.
За даними інформаційних систем ДПС України ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (перебувала на податковому обліку в Правобережній ДПІ ГУ ДПС у Дніпропетровській області (Новокодацький район м. Дніпра) як фізична особа підприємець з 23.10.2008 та обліковувалася на загальній системі оподаткування.
Згідно даних державного реєстратора запис в Єдиний державний реєстр щодо припинення підприємницької діяльності по ФОП ОСОБА_1 внесено 21.04.2023 року. Стан платника: 11-припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті). Та відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 ФОП ОСОБА_1 була платником єдиного внеску. Отже, в ІКП 71040000 ФОН ОСОБА_1 згідно алгоритму відображення сум квартальних нарахувань з єдиного внеску на центральному рівні із автоматичному режимі нараховано зобов`язань:
- за 2017 рік - 8448,00 грн., термін сплати до 09.02.2018 року;
- за І квартал 2018 року 2457,18 грн., термін сплати до 19.04.2018 року;
- за II квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 19.07.2018 року;
- за III квартал 2018 року 2457,18 грн., термін сплати до 19.10.2018 року;
- за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 21.01.2019 року;
- за І квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 19.04.2019 року;
- за II квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 19.07.2019 року;
- за III квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 21.01.2019 року;
- за IV квартал 2019 року 2754,18 грн., термін сплати до 20.01.2020 року;
- за І квартал 2020 року - 2078,12 грн., термін сплати до 21.04.2020 року;
- за II квартал 2020 року - 1039,06 грн., термін сплати до 20.07.2020 року;
- за III квартал 2020 року - 3178,12 грн., термін сплати 19.10.2020 року;
- за IV квартал 2020 року 2200,00 грн, термін сплати до 19.01.2021 року.
У зв`язку із чим, відповідач надіслав позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення вимоги №0-9236-50/67 від 03.02.2021 року, №0-9236-50/67 від 17.02.2020 року та №0-9236-50/67 від 03.02.2021 року.
Як зазначила позивач у поданій до суду позовній заяві, наприкінці квітня 2023 року позивачу стало відомо після заблокування її банківської картки оскільки у Другому Правобережному ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра ПМУ МЮ (м. Одеса) відносно ОСОБА_2 відкриті виконавчі провадження. Тоді ж позивач отримала в Другому Правобережному ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра ПМУ МЮ (м. Одеса) копії постанов про відкриття виконавчих проваджень з копіями супроводжувальних листів, які остання до даного моменту не отримувала. Так, 21.04.2023 після того, як позивач дізналась про наявність виконавчих проваджень зі стягнення з неї сум недоїмки, остання звернулась до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з заявою про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності, за зазначеною заявою була проведена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності.
Вважаючи спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) протиправними та безпідставними, позивач звернулася до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відносини, що виникають щодо нарахування та ведення обліку єдиного соціального внеску, врегульовані Законом України «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).
Відповідно до абз. 2 п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, платниками єдиного внеску є:
роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;
фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Абзацом 1 пункту 1 та пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення особою підприємницької діяльності в якості фізичної особи-підприємця, яку особа фактично не здійснює (не отримує доходу від її провадження), Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.
При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
При розгляді справи судом враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Так, судом установлено, що оскаржуваними вимогами встановлено наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску за період з першого кварталу 2018 року по четвертий квартал 2020 року.
Водночас, у спірний період єдиний соціальний внесок за у ОСОБА_1 було сплачено його роботодавцями, що підтверджується довідкою щодо відомостей про застраховану особу, наданої Пенсійним фондом України (форма ОК-7).
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який прийнято оскаржуване рішення, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити підприємницьку діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18.
Таким чином, судом встановлено та підтверджено, що позивач будучи найманим працівником, отримував заробітну плату, з якої щомісячно відраховувались суми єдиного внеску не нижче встановленого законодавством розміру.
Неврахування відповідачем всіх обставин статусу позивача як найманого працівника та відрахування за нього роботодавцем сум єдиного внеску призвело до невірного обчислення податковим органом суми єдиного внеску виставленою вимогою, відтак, оскаржувані вимоги підлягають скасуванню в повному обсязі.
З огляду на вищевикладене та приписи ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. ст. 9, 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому, в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Судом також враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Приписами ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Крім того, у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на встановлене суд приходить про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.
Належним способом захисту прав позивача є визнання відповідних вимог про сплату боргу (недоїмки) протиправними та їх скасування.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в загальному розмірі 2147,20 грн., що документально підтверджується квитанцією №24 від 15.05.2023 року на суму 1073,60 грн. та квитанцією №25 від 15.05.2023 року на суму 1073,60 грн.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 2147,20 грн. підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 242-243, 245-246, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф-9236-50/67 від 03.02.2021 року, яка складена відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , №Ф-9236-50/67 від 17.02.2020 року з єдиного внеску №Ф-9236-50/67 від 03.02.2021 року, яка складена відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник