Справа № 160/13120/23
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення моральної шкоди, -
13.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача-1: Державної установи «Дніпровська установа виконання покарання №4», відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відповідача-3: Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:
« 1) Щодо відповідача Державної установи «Дніпровська установа виконання покарання №4»:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№94), яка полягає у позбавленні можливості дотримуватись гігієни тіла, мати постільну білизну та бути забезпеченим предметами першої потреби та мати безпечні для життя та здоров`я нормальні комунально-побутові умови в період часу перебування у камері №01 напівпідвального поверху корпусного відділення №6 ДУ«ДУВП (№4)»;
- визнати протиправними дії працівників Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4), які полягають у триманні мене з співкамерником ОСОБА_2 у камері №01 напівпідвального поверху корпусного відділення №6 ДУ«ДУВП (№4)», яка менше ніж 6,5 м.кв. жилої площі, якими мене було позбавлено мати достатній особистий простір та усамітнитись в туалеті чи спальному ліжку, можливості дотримуватись гігієни тіла, мати постільну білизну та бути забезпеченим предметами першої потреби та мати безпечні для життя та здоров`я нормальні комунально-побутові умови в період часу перебування у камері №01 напівпідвального поверху корпусного відділення №96 ДУ«ДУВП (№4)»;
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4), яка полягає у несповіщенні наданих ОСОБА_1 захисників та несповіщення рідних ОСОБА_1 з розтлумаченням їм їх прав в зв`язку з переведенням його та прибуттям до іншої установи виконання покарань;
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4), яка полягає у позбавленні ОСОБА_1 можливості знати про свої права та порядок і умови перебування в ДУ«ДУВП (№4)», а також про порядок оскарження незаконних рішень, дій та бездіяльності адміністрації ДУ«ДУВП (№4)»;
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4), яка полягає у позбавленні можливості здійснювати телефонні дзвінки без обмеження їх кількості за допомогою мобільного (рухомого) зв`язку та можливості доступу до інтернету за період часу перебування у ДУ«ДУВП (№4)»;
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4), яка полягає у позбавленні можливості реалізовувати ОСОБА_1 права на звернення та права на отримання відповідей, права на особистий прийом та права на отримання копій документів з особової справи;
- визнати протиправними дії та рішення Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4), які полягають у безпідставному застосуванні до ОСОБА_1 фізичної сили працівником ДУ«ДУВП (№4)» та у безпідставному застосуванні спеціальних засобів (кайданок) працівниками адміністрації ДУ«ДУВП (№4)» при виводі засудженого ОСОБА_1 з камери: до прогулянкових двориків і назад до камери, до адвокатів і назад до камери, на відеоконференції і назад до камери, за отриманням посилок і назад до камери несенням отриманої посилки з обмеженими фізичними рухами руками в кайданках, на особистий прийом до керівництва ДУ«ДУВП (№4)», під час прийому та до повернення до камери;
- визнати протиправними дії працівників Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», які полягають у проведенні щоденних вечірніх перевірок з відкриванням першої броньованої двері та другої рещічатої двері з виведенням з камери засуджених до довічного позбавлення волі для щоденного вечірнього особистого обшуку цих засуджених на коридорі під камерою, проведення ними безпідставного щоденного вечірнього обшуку в камері, обшуку речей засуджених без участі цих засуджених, без запропонування добровільно віддати заборонені речі та вилучення з камери особистих речей засудженого;
- визнати протиправною бездіяльність працівників Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», яка полягає у тому, що при проведенні щовевечірніх обшуків камер та проведення ними технічного огляду камер працівники не дотримуються норм санітарії та гігієни, не дотримуються вимог щодо процедури проведення обшуків, не складають протоколи вилучення особистих речей та протоколи про виявлені технічні та побутові несправності в камерах, що призвело до порушення мого права перебувати в нормальних комунально-побутових умовах камери;
- визнати протиправною бездіяльність працівниці Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» при врученні посилки, яка полягає в недотриманні норм санітарії та гігієни, які передбачені інструкцією, чим порушено моє право отримувати посилки в умовах дотримання вимог санітарії та гігієни з боку працівників адміністрації;
- визнати протиправними дії працівниці Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4) при врученні посилки, які полягають у безпідставній та протиправній вимоги надати персональні данні відправника посилки шляхом погроз викликати інших працівників за викликом «БУРЯ» адміністрації для фізичної розправи над мною при одержанні посилки за відмову надати персональні дані відправника;
- визнати протиправними дії працівників Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», які полягають у порушенні права на особисте життя та конфедійційні розмови з адвокатами шляхом прослуховування телефонних розмов та цілодобовим відеоспостереженням в камері, позбавлення права користуватись рухомим мобільним зв`язком, позбавлення права на телефонні розмови з рідними з АР Криму, Греції та Росії;
- визнати протиправною бездіяльність працівників Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», яка поляга у порушенні мого право на доступ до інформації і цією бездіяльністю адміністрація змусила мене вдатися до радікального засобу протесту - голодуванню, щоб отримати інформацію з особової справи засудженного ОСОБА_1 .
2) Щодо відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції прошу Суд:
- визнати протиправною бездіяльність Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яка полягає у непроведенні ретельних перевірок зі збором моїх пояснень за моїми скаргами, які були надіслані адвокатом Тома В.Ф. та переслані з інших державних органів влади, що призвело до ще глибшого порушення моїх прав та законних інтересів перебуваючи у ДУ«ДУВП (№4)»;
- визнати протиправною бездіяльність Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, яка полягає у наданні відписок без проведення ретельних перевірок замість відповідей з прийнятими рішеннями за моїми скаргами, що призвело до порушення мого права на звернення зі скаргою до контролюючого органу влади та отримання від цього органу влади рішень та дій по поновленню моїх прав.
3) Щодо відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури прошу Суд:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у непроведенні ретельних перевірок по моїм скаргам, які були надіслані безпосередньо мною до Дніпропетровської обласної прокуратури та безпосередньо прокурору Дніпропетровської обласної прокуратури Берідзе на його особистий емайл, а також які були переслані з офісу Генеральної прокуратури України до Дніпропетровської обласної прокуратури;
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у наданні відписок без проведення ретельних перевірок замість відповідей з прийнятими рішеннями за моїми скаргами, що призвело до порушення мого права на звернення зі скаргою до контролюючого органу влади та отримання від цього органу влади рішень та заходів прокурорського реагування для поновлення моїх прав;
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у невиконанні ухвали Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 11.10.2021 р по справі № 204/5909/21, що призвело до подальшого порушення моїх прав працівниками адміністрації ДУ«ДУВП (№4)»;
- стягнути з відповідачів у солідарному порядку моральну шкоду в сумі 1500000 (один мільйон п`ятсот тисяч) грн.»
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2023 року відмовлено в задоволенні заяви Дніпропетровської обласної прокуратури про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 року заяву Дніпропетровської обласної прокуратури про залишення адміністративного позову без розгляду по справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Державної установи Дніпровська установа виконання покарання №4, відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відповідача-3: Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди було задоволено частково.
Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання дій, рішення та бездіяльності протиправними, стягнення моральної шкоди до відповідача-1: Державної установи Дніпровська установа виконання покарання №4, відповідача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції залишено без розгляду.
Продовжено розгляд справи в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною, стягнення моральної шкоди щодо відповідача - Дніпропетровської обласної прокуратури.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що, перебуваючи в ДУ«ДУВП(№4)» з 19.04.2021 року до 14.02.2022 року, він неодноразово звертався до відповідача з письмовими заявами про злочин, про бездіяльність працівників адміністрації ДУ«ДУВП(№4)» та надавав письмові пояснення та докази порушень працівниками адміністрації ДУ«ДУВП(№4)» по відношенню до нього. Також з цього приводу позивач звертався до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська з клопотанням про забезпечення захисту від неправомірних дій працівників ДУ«ДУВП(№4)», яке було задоволено частково та зобов`язано відповідача провести перевірку скарг та заяв позивача щодо неналежного його утримання та порушення його прав. Проте відповідач - Дніпропетровська обласна прокуратура не здійснював ретельних перевірок по скаргам позивача, не вносив до ЄРДР дані про злочин за заявою позивача про злочин, а перенаправляв скарги і заяви позивача разом з доказами до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Також зауважено, що відповідачем не виконано ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська у справі № 204/5909/21від 11.10.2021 року, якою було зобов`язано уповноважену особу Дніпропетровської обласної прокуратури провести перевірку скарг та заяв позивача щодо неналежного його утримання в ДУ«ДУВП(№4)» та порушення інших його прав. Позивач вважає, що через бездіяльність та невиконання службових обов`язків з контролю за виконанням судових рішень відповідачем, позивач був позбавлений можливості реалізації своїх прав та законних інтересів, був підданий тортурам та жорстокому поводженню з приниженням його людської гідності та притерпів приниження за ознакою довічника.
На думку позива, вбачається прямий причино-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача щодо ігнорування його скарг, заяв про порушення його прав та моральною шкодою, яку така бездіяльність заподіяла, а тому позивач вважає, що наявні підстави для стягнення такої шкоди з відповідача.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначив, що протягом 2021 року Дніпропетровською обласною прокуратурою проводилися перевірки діяльності ДУ «Дніпровська УВП (№ 4)», були виявлені факти порушень вимог законодавства щодо забезпечення належних комунально-побутових умов тримання в`язнів та додержання режимних вимог в установі, за результатами чого внесено п`ять вказівок щодо проведення службової перевірки за викладеними фактами порушень умов тримання та вжиття заходів до їх усунення. Також, відповідно до законодавства, перевірки Дніпропетровською обласною прокуратурою проводилися й у 2022 році, за результатами виявлених порушень надано чотири вказівки стосовно проведення службової перевірки за викладеними фактами порушень умов тримання та вжиття заходів до їх усунення.
Відповідач звернув увагу, що Дніпропетровською обласною прокуратурою неодноразово надавалися доручення Дніпропетровській місцевій прокуратурі № 4 (Західна окружна прокуратура м. Дніпра) з метою організації проведення перевірок за зверненнями позивача з питань додержання вимог законодавства службовими особами ДУ «Дніпровська УВП (№ 4)» та у разі встановлення порушень вжиття заходів реагування до їх усунення.
Зауважив, що усі звернення ОСОБА_1 з приводу порушення його прав з боку адміністрації ДУ «Дніпровська виправна колонія (№4)», які розглядалися Дніпропетровською обласною прокуратурою, розглянуті в порядку та у спосіб, встановлений Законом України «Про звернення громадян», відповіді заявнику було надано у строки, визначені ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».
Також звернув увагу, що перевірками, проведеними за зверненнями ОСОБА_1 , Південно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції порушень прав засудженого не встановлено.
Таким чином, відповідач вважає, що Дніпропетровська обласна прокуратура не порушувала прав та законних інтересів позивача, жодної протиправної бездіяльності з боку Дніпропетровської обласної прокуратури по відношенню до позивача допущено не було, відповідно й відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Як свідчать матеріали справи та підтверджено даними Єдиного державного реєстру судових рішень і бази «Діловодство спеціалізованого суду», що 05 серпня 2001 року згідно матеріалів кримінальної справи №1-19/02 позивача було взято під варту як підозрюваного у скоєнні злочину та поміщено у ізолятор тимчасового тримання м.Нікополь Дніпропетровської області.
15 квітня 2002 року Апеляційний суд Дніпропетровської області за результатом розгляду кримінальної справи №1-19/02 постановив обвинувальний вирок щодо ОСОБА_1 , яким визнано позивача винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.п. "а", "г" ст.93, ч.3 ст.142 КК України 1960 року та ч.2 ст.263 КК України 2001 року та призначено покарання по кожному обвинуваченню окремо, за сукупністю злочинів остаточно визначено міру покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
30 липня 2003 року позивача було етаповано з СІЗО-З міста Дніпропетровська до Державної Установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» (далі - ДУ«ДВК(№89)») для подальшого тримання під вартою у камерах сектору максимального рівня безпеки (далі - СМРБ ).
За рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, яке було прийнято в рамках кримінального провадження по справі № 205/9421/20, для безпосередньої участі в судових засіданнях, 19 квітня 2021 року о 11:00 годині позивача було етаповано з ДУ«ДВК(№89)» до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», де його утримували до 11:00 години 14 лютого 2022 року.
14.02.2022 року ОСОБА_1 вибув до державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89).
Встановлено, що 27.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Генерального Прокурора України з заявою «про злочин та незаконні рішення, дії та та бездіяльність адміністрації Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», якими мене катують та позбавляють права на захист у суді».
28.07.2021 року позивачем до відповідача - Дніпропетровської обласної прокуратури була направлена скарга «про злочин та незаконні рішення, дії та бездіяльність адміністрації Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», якими мене катують та позбавляють права на захист у суді».
03.10.2021 року позивачем на електронну пошту керівника Дніпропетровської обласної прокуратури була направлена скарга «на бездіяльність начальника ДУ«ДУВП(№4)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_3 та невиконання ним своїх службових обов`язків».
У серпні 2021 року до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_1 про забезпечення захисту від непправомірних дій працівників ДУ «Дніпровська УВП (№4), в порядку ст. 206 КПК України.
11.10.2021 року ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська в справі № 204/5909/21 клопотання ОСОБА_1 було задоволено частково та доручено уповноваженій особі Дніпропетровської обласної прокуратури провести перевірку дослідження фактів, викладених у заяві ОСОБА_1 , та здійснити перевірку повідомлених заявником фактів неналежного утримання та у випадку їх підтвердження, вжити відповідних заходів щодо дотримання прав заявника.
13.03.2023 року адвокат позивача звернувся з запитом до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська щодо надання інформації про результати виконання ухвали суду по справі № 204/5909/21
10.04.2023 року на запит адвоката від Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надана відповідь №8656/23-Вих/1-кс/204/1463/21, в якій повідомлено про те, що ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року в справі № 204/5909/21 направлена до Дніпропетровської обласної прокуратури 11 жовтня 2021 року, про що є відповідний запис в автоматизованій системі документообігу, та повідомлено, що інформація про результати виконання ухвали суду до теперішнього часу від Дніпропетровської обласної прокуратури до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська не надходила.
Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача із бездіяльністю відповідача, яка полягає у непроведенні відповідачем ретельних перевірок за його скаргами, заявами та у невиконанні ухвали суду від 11.10.2021 року, у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушене право шляхом визнання такої бездіяльності протиправною.
Вирішуючи дану адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.
Згідно із ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмі звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових та службових осіб цих органів, що зобов`язані розглунити звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до ст. 1 КВК України, кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Відповідно до ст. 1 КВК України, кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Статтею 2 КВК України визначено, що кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 3 КВК України, до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.
Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК України, засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.
Приписами ст.27 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, безпосередній контроль за діяльністю органів, установ виконання покарань та слідчих ізоляторів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальні органи управління.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (також далі - Закон України "Про прокуратуру"), прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановленіКонституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
На прокуратуру покладаються, зокрема, функція нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян (пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).
Згідно з ч.ч. 2, 4 статті 26 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян в органах та установах, шляхом проведення регулярних перевірок, а також у зв`язку з необхідністю належного реагування на відомості про можливі порушення законодавства, що містяться у скаргах, зверненнях чи будь-яких інших джерелах. У межах реалізації зазначеної функції прокурор має право залучати відповідних спеціалістів. Письмові вказівки прокурора щодо додержання встановлених законодавством порядку та умов тримання осіб у місцях, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, а також письмові вказівки прокурора, надані іншим органам, що виконують судові рішення у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення, є обов`язковими і підлягають негайному виконанню.
Відповідно до Наказу від 06.08.2020 №363 «Про організацію роботи органів прокуратури з особистого прийому, розгляду звернень і запитів та забезпечення доступу до публічної інформації», прокурорами забезпечується нагляд шляхом проведення регулярних перевірок (планових і раптових), які здійснювати самостійно або із залученням відповідних спеціалістів (комплексні перевірки), з періодичністю, визначеною цим наказом, а також за зверненнями, іншими повідомленнями, у тому числі у засобах масової інформації, мережі "Інтернет", або повідомленнями, які надійшли на телефони "гарячої лінії", щодо захисту прав в`язнів, за матеріалами органів державного нагляду (контролю) або з власної ініціативи за наявності даних про порушення закону, вживаються заходи щодо усунення порушень закону, прав людини, причин і умов, що їм сприяли.
Пунктом 15.2 наказу встановлено, що перевірки прокурори в межах компетенції проводять в установах виконання покарань, секторах слідчих ізоляторів установ виконання покарань, виховних та виправних колоніях, слідчих ізоляторах, арештних домах, міжрегіональних комісіях з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, комісіях установ виконання покарань з розгляду питань застосування до засуджених ст.ст. 81, 82, 84 Кримінального кодексу України, ст.ст. 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України, закладах для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи особам, які тримаються під вартою, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на гауптвахтах та у Дисциплінарному батальйоні Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у військових частинах щодо виконання покарань у виді службового обмеження для військовослужбовців, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, звільнення від відбування покарання з випробуванням, а також стосовно осіб, звільнених від кримінальної відповідальності у зв`язку з переданням на поруки колективам військових частин, у військових частинах Національної гвардії України щодо організації конвоювання затриманих, взятих під варту та засуджених до позбавлення волі осіб - не рідше одного разу на місяць.
Також, п. 15.5 вказаного наказу визначено, що комплексні перевірки за участю відповідних спеціалістів в установах попереднього ув`язнення і виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України, спеціальних установах поліції, місцях тимчасового тримання осіб органів охорони державного кордону, пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також в разі необхідності в інших місцях проводяться не рідше одного разу на півроку.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 статті 1 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до ст.3 Закону №393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно з ст.7 Закону №393/96-ВР, звернення, оформлені належним чинним і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду; якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення; у разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.

З матеріалів справи вбачається та підтверджено позивачем, що заяву ОСОБА_1 від 27.07.2021 року до Генерального Прокурора України «про злочин та незаконні рішення, дії та та бездіяльність адміністрації Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», якими мене катують та позбавляють права на захист у суді» Дніпропетровською обласною прокуратурою відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про звернення громадян» було направлено за належністю для розгляду в межах компетенції до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції для організації проведення ретельної перевірки та у разі встановлення порушення вжиття заходів реагування до їх усунення та повідомлення автора звернення у встановлений строк про результати розгляду.

Також, Дніпропетровською обласною прокуратурою розгляд заяви позивача від 28.07.2021 року «про злочин та незаконні рішення, дії та бездіяльність адміністрації Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» та скарги позивача від 03.10.2021 «на бездіяльність начальника ДУ«ДУВП(№4)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_3 та невиконання ним своїх службових обов`язків», якими мене катують та позбавляють права на захист у суді», було доручено Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями відповідей Дніпропетровської обласної прокуратури від 12.08.2021 №20-6942-19, від 16.08.2021 №20-6940-19 та від 03.11.2021 №20-6940-19.

Доводи позивача про бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійсненні Дніпропетровською обласною прокуратурою ретельних перевірок по скаргам, заявам ОСОБА_1 та безпідставного доручення органами прокуратури розгляду скарг позивача Південно-Східному міжрегіональному управлінню з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, суд вважає безпідставними, оскільки згідно з приписами ст.27 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», безпосередній контроль за діяльністю органів, установ виконання покарань та слідчих ізоляторів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальні органи управління, а Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що за наслідками перевірок, проведених Дніпропетровською обласною прокуратурою із залученням фахівців контролюючих органів, встановлювались порушення вимог законодавства щодо забезпечення належних комунально-побутових умов тримання в`язнів у ДУ «Дніпровська УВП (№4)», у зв`язку з чим начальнику установи відповідачем були внесено вказівки про усунення порушення законодавства про попереднє ув`язнення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 17.04.2019 року по справі № 342/158/17, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

При вирішенні даної адміністративної справи варто зазначити, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення ним дій за наявності нормативно визначеного обов`язку їх вчинити, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичної особи (зокрема, не проведення ретельних перевірок, невиконання ухвали суду).

Суд не вважає поведінку відповідача пасивною, оскільки відповідачем за заявами, скаргами позивача був забезпечений нагляд з питань дотримання норм кримінально-виконавчого законодавства шляхом проведення перевірок, які здійснювались із залученням відповідних спеціалістів, про що, в свою чергу, було повідомлено позивача. Незгода позивача з якістю (ретельністю) перевірок не свідчить про бездіяльність суб`єкта владних повноважень по відношенню до позивача.

Також суд зазначає, що з наданих до суду доказів, а саме, листа Дніпропетровської обласної прокуратури від 06.03.2023 року №20-6942-19 встановлено, що відповідач не отримував ухвали Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 11.10.2021 р. по справі № 204/5909/21, відтак, суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутня бездіяльність вказаного органу щодо її виконання.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що відповідач проявив протиправну бездіяльність, оскільки Дніпропетровська обласна прокуратура діяла в межах чинного законодавства. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, при розгляді даної справи суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії».

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а відтак, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно д ст.139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення моральної шкоди відмовити.

Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник