Справа № 520/10109/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

31.07.2023 р. справа №520/10109/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., за участі: секретаря - Стрєлка О.В., позивача - ОСОБА_1 (не прибув), представника відповідача, Військова частина НОМЕР_1 (не прибув), розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до 27 прикордонного загону імені Героїв Карпатської Січі (м. Мукачево) (Військова частина НОМЕР_2 ) (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування правового акту індивідуальної дії суб"єкта владних повноважень, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправним і скасування рішення 27 прикордонного загону ім. Героїв Карпатської Січі (Військова частина НОМЕР_2 ) від 28.10.2022р. в особі Першого заступника начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип «Б») капітана ОСОБА_2 про відмову у перетинанні Державного кордону України громадянином України - ОСОБА_1 .

Аргументуючи цю вимоги зазначив, що суб`єктом владних повноважень було вчинено протиправну відмову у перетині Державного кордону України чим порушено право громадянина на свободу пересування та освіту, здійснено свавільне втручання у сферу приватного життя.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що на момент реалізації громадянином наміру на перетин Державного кордону діяв правовий режим воєнного стану, а тому ані довідка районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки стосовно відсутності заперечень для виїзду за кордон для здобуття освіти, ані запис у військово-обліковому документі стосовно надання відстрочки (звільнення) від призову на строкову військову службу не давали права на виїзд з України.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився - ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить до громадянства України, документований паспортом № НОМЕР_3 запис №330 та паспортом НОМЕР_4 від 06.05.2016р.

За викладеним у позові твердженням заявника, з метою здобуття вищої освіти на денній формі навчання заявник вступив до іноземного (закордонного) вищого навчального закладу Празького університету економіки та бізнесу на денну форму навчання (здобуття освіти) тривалістю 3 роки з 01.09.2022р.

Ця обставина підтверджується довідкою навчального закладу від 19.09.2022р., відповідачем під сумнів не поставлена, не заперечена та не спростована.

03.08.2022р. відносно заявника територіальним органом системи Міністерства оборони України - Дніпровським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного був внесений запис про надання відстрочки (звільнення) від призову на строкову військову службу згідно ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку із здобуттям вищої освіти.

30.09.2022 р. Дніпровським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки відносно заявника було складено довідку для виїзду за кордон здобувачів фахової передвищої та вищої освіти №3836, де указано про надання відстрочки (звільнення) від призову на строкову військову службу згідно з ч.9 ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу та відсутність заперечень стосовно виїзду з України.

28.10.2022 р. заявник подав суб`єкту владних повноважень 27 прикордонному загону імені Героїв Карпатської Січі (м. Мукачево) у межах процедури прикордонного контролю: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, військово-обліковий документ, довідку РТЦКтаСП про надання дозволу на виїзд з України, документи про вступ на навчання до іноземного вищого учбового закладу на денну форму здобуття освіти, посвідчення студента міжнародного стандарту.

Відповідач цієї обставини у ході розгляду справи не заперечив та не спростував.

28.10.2022 р. відповідачем, 27 прикордонним загоном імені Героїв Карпатської Січі (м. Мукачево) (Військова частина НОМЕР_2 ) в особі першого заступника начальника відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_1 (тип Б) капітана ОСОБА_2 , відносно заявника було прийнято рішення про відмову у перетинанні Державного кордону України.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для вчинення цього управлінського волевиявлення суб`єктом владних повноважень були обрані положення ч.1 ст.14 Закону України Про прикордонний контроль, Закон України Про правовий режим воєнного стану, Указ Президента України від 24.02.2022р. №64/2022, ст.23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, постанова КМУ від 27.01.1995р. №57, а фактичною підставою послугувало судження суб`єкта владних повноважень про ненадання громадянином відповідних документів на паспортний контроль.

Стверджуючи про протиправність цього рішення адміністративного органу, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Стосовно умотивованості правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень з приводу відмови у перетинанні громадянином Державного кордону України

Частиною 1 ст.14 Закону України від 05.11.2009р. №1710-VI Про прикордонний контроль визначено, що громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 12.10.2022р. у справі №560/5976/20 зміст індивідуально-правового акту, який породжує права і обов`язки для учасника суспільних відносин, має відповідати вимогам, визначеним ст.2 КАС України, зокрема щодо його обґрунтованості, яка є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, за змістом наведених норм закону у рішенні органу прикордонного контролю з приводу відмови громадянину у перетині Державного кордону України має бути зафіксований перелік документів, фізично наданих особою у межах прикордонного контролю; виявлені суб`єктом владних повноважень дефекти/вади поданих громадянином у межах прикордонного контролю документів; посилання на те - відсутність яких саме документів, унеможливила перетин громадянином Державного кордону України.

Протилежне тлумачення змісту ст.14 Закону України від 05.11.2009р. №1710-VI Про прикордонний контроль та ч.2 ст.2 КАС України явно та очевидно призводить до порушення запровадженого як ст.8 Конституції України верховенства права, так ст.ст.6 і 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, оскільки створює умови повної юридичної невизначеності для особи, котра мала намір перетнути Державний кордон України в аспекті абсолютної неконкретизації претензій суб`єкта владних повноважень.

Оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень не містить ані переліку документів, які були подані заявником у межах прикордонного контролю документів; ані посилання на те - відсутність яких саме документів унеможливила перетин громадянином Державного кордону України; ані обставин виявлення фальшивості, недійсності, підробки, будь-яких недоліків/вад/дефектів у поданих заявником у межах прикордонного контролю документів.

Відтак, оскаржений правовий акт індивідуальної дії субєкта владних повноважень підлягає визнанню протиправним через явну та очевидну неумотивованість.

Стосовно правових підстав перетину громадянином України Державного кордону України в умовах дії правового режиму воєнного стану

Згідно з ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Перелік випадків обмеження свободи пересування громадянина України прямо конкретизовано законодавцем у положеннях ст.12 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", де указано, що свобода пересування обмежується щодо: осіб, до яких відповідно до процесуального законодавства застосовано запобіжні заходи, пов`язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, яким заборонено виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; осіб, які звернулися за наданням їм статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України; осіб, яких призвано на дійсну строкову службу до Збройних Сил України та інших, утворених відповідно до законів України, військових формувань; іноземців, які перебувають у складі військових іноземних підрозділів і які мають статус військового.

Також перелік випадків обмеження свободи пересування громадянина України прямо конкретизовано законодавцем у положеннях ст.6 Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Отже, підстави, які прямо зумовлюють відсутність підстав для вільного перетину громадянином України Державного кордону України визначені у нормах Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та у нормах Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України".

У спірних правовідносинах відповідач норм цих актів права не застосовував.

Окрім того, у якості випадків обмеження свободи пересування громадянина України при застосуванні розширеного тлумачення ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", ч.3 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ч.6 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" під час дії правового режиму воєнного стану може бути кваліфікований випадок відсутності у військовозобов`язаної особи чоловічої статі - громадянина України дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки на зміну місця проживання.

У спірних правовідносинах заявнику Державою Україна в особі компетентного тероргану Міністерства оборони України був наданий письмовий дозвіл на виїзд з України.

Відповідач не виявив ознак ані фальшивості цього дозволу, ані підробки цього дозволу, ані існування будь-яких інших істотних та вагомих дефектів чи вад юридичної сили цього дозволу.

Вчинивши відмову у перетині заявником Державного кордону України відповідач послався на Указ Президента України від 24.02.2022р. №64/2022.

Між тим, п.3 Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 лише передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Отже, нормами Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 прямо не запроваджено обмежень у реалізації громадянами права за ст.33 Конституції України, а лише створено передумови для цього у майбутньому у межах механізмів ч.1 ст.8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" за рішеннями компетентних суб`єктів права загального характеру (тобто нормативно-правовими актами).

Відтак, Указ Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 слід кваліфікувати не у якості окремої самостійної та достатньої перепони (перешкоди) свободи пересування у спосіб для перетину громадянином України Державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану, а виключно у якості бланкетної норми права, котра відсилає до положень інших законів.

Заходи правового режиму воєнного стану перелічені законодавцем у ч.1 ст.8 Закону України від 12.05.215р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану".

Так, відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону України від 12.05.215р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан затверджений постановою КМУ від 29.12.2021р. №1455 (далі за текстом - Порядок №1455).

За правилами п.4 Порядку №1455 встановлення особливого режиму здійснюється військовим командуванням на підставі Указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

Отже, згадані саме у ст.8 Закону України від 12.05.215р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" заходи правового режиму воєнного стану не містять такого різновиду автоматичного державного примусу як заборона громадянину України права на перетин Державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

Відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно з ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Таким законом є Закон України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу.

Частиною 3 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу окреслено, що військовий обов`язок включає, зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно з ч.7 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Постановою КМУ від 23.02.2022р. №154 було затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, згідно з п.1 якого територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації (далі за текстом - Положення №154).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі за текстом - Порядок №921).

Відповідно до п.2 Порядку №921 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, підприємств, установ та організацій щодо фіксації, накопичення та аналізу військово-облікових даних призовників і військовозобов`язаних із відображенням їх у військово-облікових документах, а також здійснення контролю за дотриманням призовниками і військовозобов`язаними, посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій встановлених правил військового обліку.

Згідно п.16 Порядку №921 військовий облік ведеться на підставі паспорта громадянина України та таких військово-облікових документів: для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці; для військовозобов`язаних - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.

Пунктом 56 Порядку №921 передбачено, що про взяття призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, зняття та виключення з нього в їх військово-облікових документах проставляються відповідні відмітки.

Вказане кореспондується також з нормами Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого Указом Президента України від 30.12.2016р. №582/2016.

Отже, виключно названі органи військового управління Міністерства оборони України - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки наділені законодавцем компетенцією на визначення статусу фізичної особи - громадянина України відносно виконання військового обов`язку і на надання дозволу на тимчасове відстрочення виконання військового обов`язку у спосіб прийняття рішення про відсутність заперечень на виїзд громадянина України за кордон.

Тому, теорганом системи Державної прикордонної служби України у межах виконання власної компетенції згідно з ст.14 Закону України від 05.11.2009р. №1710-VI Про прикордонний контроль може бути виключно перевірена фізична наявність відповідного рішення територіального центру комплектування та соціальної підтримки про надання дозволу на тимчасове відстрочення виконання громадянином України військового обов`язку у спосіб прийняття рішення про відсутність заперечень на виїзд громадянина України за кордон.

У разі наявності у громадянина означеного рішення територіального центру комплектування та соціальної підтримки терорган системи Державної прикордонної служби України не позбавлений фізичної змоги здійснити перевірку достовірності та правдивості відомостей як цього письмового документу, так і письмових документів громадянина України про навчання за кордоном і лише у разі виявлення фактів підроблення, фальсифікації, удаваності, явних та очевидних дефектів (вад, недоліків) цих документів може бути вчинено легальне управлінське волевиявлення з приводу відмови у перетині громадянином України Державного кордону України.

Приєднаними до справи доказами засвідчено, що у спірних правовідносинах відповідач не спростував достовірності жодного із документів, поданих заявником у межах процедури прикордонного контролю, а навпаки за наявності письмового дозволу Держави Україна в особі тероргану системи Міністерства оборони України на виїзд з України вчинив власне волевиявлення, котре суперечить раніше отриманому особою офіційному письмовому документу.

Стосовно співвідношення ст.33 Конституції України, ст.313 Цивільного кодексу України, Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", ч.3 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ч.6 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та приписів п.2-6 Правил перетинання державного кордону України (затверджені постановою КМУ від 27.01.1995р. №57; далі за тестом Правила №57)

Згідно з ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Частиною 4 ст.313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Жодного виключення із наведеного правила (у тому числі і під час дії правового режиму воєнного стану) національним законом України не передбачено.

Згідно з п.1 Правили №57 ці Правила визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Отже, норми Правил №57 присвячені виключно визначенню порядку реалізації громадянами України права на свободу пересування у спосіб перетину Державного кордону України, а не визначенню правових підстав для обмежень у здійсненні права фізичної особи громадянина на пересування.

Тому приписи Правил №57 як підзаконного акту права не можуть запроваджувати окремих самостійних підстав обмеження свободи пересування громадянина України (бо такі підстави підлягають визначенню або законом, або Указом Президента України, або рішенням суб`єкта владних повноважень загального характеру під час реалізації управлінських функцій у межах дії правового режиму воєнного стану), так як присвячені виключно регламентуванню процедури перетину громадянином України Державного кордону України.

Стосовно рішень Голови Адміністрації Державної прикордонної служби України як вищої військової посадової особи Державної прикордонної служби України стосовно перетину громадянами України студентами іноземних вищих навчальних закладів Державного кордону України

Відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону України від 12.05.215р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан затверджений постановою КМУ від 29.12.2021р. №1455 (далі за текстом - Порядок №1455).

За правилами п.4 Порядку №1455 встановлення особливого режиму здійснюється військовим командуванням на підставі Указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

Згідно з викладеним у циркулярному листі від 17.03.2022р. №23-6855/0/6-22-Вих рішенням Голови Адміністрації Державної прикордонної служби України як найвищої військової посадової особи Державної прикордонної служби України було забезпечено виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років здобувачів вищої освіти за кордоном за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Аналогічне за змістом рішення Голови Адміністрації Державної прикордонної служби України як найвищої військової посадової особи Державної прикордонної служби України було викладено у циркулярному листі від 03.04.2022р. №23-7913/0/6-22-Вих.

Дія указаного рішення Голови Адміністрації Державної прикордонної служби України як найвищої військової посадової особи Державної прикордонної служби України була припинена лише вказівкою у циркулярному листі від 15.09.2022р. №23-28653/0/6-22-Вих.

Наведені рішення Голови Адміністрації Державної прикордонної служби України як найвищої військової посадової особи Державної прикордонної служби України призвели до виникнення у спірних правовідносинах підстав для застосування норм ст.6 Закону України від 06.09.2012р. №5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», позаяк в умовах незмінності правового регламентування виїзду за межі України військовозобов`язаних громадян - здобувачів вищої освіти у іноземних вищих учбових закладах за приписами ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу, ч.ч.3 і 6 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, абз.2 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в умовах відсутності будь-яких інших застережень відносно обмеження свободи пересування громадян України - здобувачів вищої освіти у іноземних вищих учбових закладах, введених у дію саме законом (а не підзаконними нормативно-правовими актами), в умовах відсутності в абз.2 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію такої кваліфікуючої ознаки як початок навчання до 24.02.2022р. створили абсолютно протилежне управлінське ставлення суб`єкта владних повноважень до випадку перетину Державного кордону України громадянами України однієї і тієї ж категорії - здобувачами вищої освіти у іноземних вищих учбових закладах.

З огляду на викладене суд доходить до переконання про невідповідність оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень викладеним у листах від 17.03.2022р. №23-6855/0/6-22-Вих та від 03.04.2022р. №23-7913/0/6-22-Вих рішенням Голови Адміністрації Державної прикордонної служби України як найвищої військової посадової особи Державної прикордонної служби України з приводу умов перетину Державного кордону України громадянами України чоловічої статі віком від 18 до 60 років здобувачів вищої освіти за кордоном за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Стосовно правового значення дозволу Держави України в особі компетентного органу Міністерства оборони України на виїзд з України і компетенції територіального органу Державної прикордонної служби України на вчинення управлінського волевиявлення з приводу обмеження свободи пересування громадянина, документованого зазначеним дозволом

Згідно з ч.8 ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу відстрочка від призову на строкову військову службу для здобуття освіти на весь період навчання надається громадянам призовного віку, які навчаються у закладах фахової передвищої та/або вищої освіти з денною формою навчання, у тому числі під час здобуття наступного ступеня освіти.

Відповідно до ч.9 ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу право на відстрочку від призову на строкову військову службу для здобуття освіти також мають громадяни України, які в рамках міжнародних договорів України навчаються у закладах освіти інших держав.

За приписами абз.2 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Звідси слідує, що заявник тимчасово, до припинення навчання (здобуття вищої освіти за денною формою навчання) не підлягає призову на військову службу (у тому числі і під час мобілізації), а мовне формулювання цього права на кшталт використання конструкцій має право на відстрочку, надана відстрочка, не підлягає призову, прийнято рішення про відстрочку, прийнято рішення про надання відстрочки у даному конкретному випадку не має жодного юридичного значення, як і календарна дата початку навчання.

У розумінні ст.1 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною 4 ст.9 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію загальне керівництво у сфері мобілізаційної підготовки і мобілізації держави здійснюється Президентом України; організаційне керівництво мобілізаційною підготовкою і мобілізацією в Україні - Кабінетом Міністрів України; координація діяльності органів виконавчої влади з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації здійснюється Радою національної безпеки і оборони України.

Безпосереднє керівництво щодо реалізації заходів з мобілізаційної підготовки і мобілізації здійснюється в центральних органах виконавчої влади, інших державних органах їх керівниками, а в Збройних Силах України, інших військових формуваннях - центральними органами управління відповідних військових формувань.

Організація безпосередньої реалізації заходів з мобілізаційної підготовки та мобілізації на відповідній території чи сприяння їх виконанню здійснюється Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад.

Отже, саме відповідний районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України є компетентним суб`єктом владних повноважень із безпосереднього проведення заходів із мобілізації у межах адміністративно-територіальної одиниці, де зареєстровано місце проживання заявника.

У ході розгляду справи судом достеменно з`ясовано, що доказів поширення на відносини за участю заявника будь-яких обставин із кола окреслених законодавцем у ст.12 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" чи у ст.6 Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", а також доказів існування у заявника невиконаного військового обов`язку або ухилення від виконання військового обов`язку відповідачем - суб`єктом владних повноважень до настання події винесення оскарженого рішення не здобуто, в основу оскарженого рішення таких мотивів не покладено.

Натомість, рішенням відповідного органу військового управління системи Міністерства оборони України як компетентного суб`єкта права у сфері здійснення заходів із мобілізації заявнику як військовозобов`язаній особі чоловічої статі було надано відстрочку від тимчасового виконання військового обов`язку у зв`язку із реалізацією права на здобуття освіти.

Ознак недостовірності, неправдивості, фальшивості, удаваності чи інших явних та очевидних і вагомих дефектів у змісті, формі або походженні документів, наданих заявником у межах процедури паспортного контролю під час перетину Державного кордону України відповідачем суб`єктом владних повноважень виявлено не було, в основу оскарженого рішення таких мотивів не покладено.

Відповідно до ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України - без дозволу відповідного керівника).

Згідно з ч.6 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.

З наведених норми закону чітко та однозначно випливає, що отримання громадянином письмового дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України на виїзд з України у якості здобувача вищої освіти в іноземному вищому учбовому закладі за денною або дуальною формами здобуття освіти виключно у період навчання у силу приписів ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу, ч.ч.3 і 6 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, абз.2 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію надає право на перетин Державного кордону України.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли отримавши письмовий дозвіл керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України на виїзд з України у якості здобувача вищої освіти в іноземному вищому учбовому закладі за денною або дуальною формами здобуття освіти виключно у період навчання, громадянин України набуває і розумні очікування і обгрунтовані сподівання на вільний та безперешкодний перетин Державного кордону України як особа, котрій надана тимчасове відтермінування виконання військового обов`язку.

Також, розв`язуючи спір по суті, суд зважає, що проголошене ст.33 Конституції України право громадянина на свободу пересування кореспондує приписам ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де указано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1 ст.8); Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2 ст.8).

У спірних правовідносинах мало місце втручання органу державної виконавчої влади України теоргану Державної прикордонної служби України у право заявника на повагу до приватного життя у спосіб обмеження підтвердженої письмовим дозволом керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України свободи пересування, згадане втручання було передбачено законом, переслідувало легітимну мету, але не було виправданим у даному конкретному випадку, позаяк заявник надав видані іншим органом державної виконавчої влади України, котрий має виключну компетенцію у сфері виконання військового обов`язку та проведення мобілізаційних заходів районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, документи про тимчасове звільнення громадянина України від виконання військового обов`язку та дозвіл на виїзд громадянина України за кордон.

Тривалість означеного тимчасового звільнення не загрожувала публічним інтересам Держави у сфері обороноздатності.

Відповідач повинен був керуватись саме цими документами органу військового управління, а не надавати власну оцінку стану виконання заявником як громадянином України військового обов`язку як перешкоді для перетину Державного кордону України.

Суд повторює, що приписи Правил перетинання державного кордону України у силу прямих норм ч.4 ст.313 Цивільного кодексу України обєктивно не здатні запровадити нових окремих та самостійних підстав для перетину громадянином України Державного кордону України, оскільки такі підстави сформульовані законодавцем у положеннях ст.12 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.6 Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу, ч.3 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, ч.6 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

У спірних правовідносинах відповідач суб`єкт владних повноважень не піддав сумніву ані військово-облікові документи заявника (котрі надавали дозвіл на виїзд на кордон), ані документи про навчання, а натомість вдався до реалізації владної управлінської функції контролю за самотужки визначеними підставами.

Оскаржене рішення не містить не лише обов`язкової у силу приписів ч.2 ст.2 КАС України конкретної оцінки кожного із наданих заявником на паспортний прикордонний контроль документів, а взагалі будь-якої оцінки.

Посилання відповідача на норми Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022, Закону України Про правовий режим воєнного стану у даному конкретному випадку є юридично неспроможними, позаяк заявником були надані військово-облікові документи органу військового управління на виїзд за кордон.

Посилання відповідача на норми Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію у даному конкретному випадку слід визнати помилковими, так як заявник згідно з ч.8 ст.17, ч.9 ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Про військовий обов`язок та військову службу, абз.2 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію тимчасово на період здобуття вищої освіти на денній формі навчання не підлягає призову на військову службу під час мобілізації і ці обставини засвідчені документами, належно складеними компетентним органом військового управління.

Стосовно колізії між ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.33 Конституції України, ст.313 Цивільного кодексу України та п.2-6 Правил перетинання Державного кордону України (затверджені постановою КМУ від 27.01.1995р. №57)

Згідно з п.73 постанови Верховного Суду від 13.06.2023р. по справі №560/8064/22 Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Нормами належних матеріальних законів, а саме: приписами ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.33 Конституції України, ст.313 Цивільного кодексу України, ст.12 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.6 Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", чітко і однозначно визначено, що свобода пересування людини в Україні може бути обмежена виключно законом.

Пункт 3 Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 до кола законів не віднесений та за змістом самого тексту норми права не створює окремих самостійних підстав для обмеження свободи пересування громадян України, а, натомість, є бланкетною нормою права, котра відсилає до ч.1 ст.8 Закону України від 12.05.2015р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану".

Саме на виконання ст.8 Закону України від 12.05.2015р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" та приписів Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан (затверджено постановою КМУ від 29.12.2021р. №1455; далі за текстом - Порядок №1455) Головою Адміністрації Державної прикордонної служби України були прийняті рішення з приводу умов перетину Державного кордону України громадянами України чоловічої статі віком від 18 до 60 років здобувачами вищої освіти за кордоном за денною або дуальною формами здобуття освіти, викладені у листах від 17.03.2022р. №23-6855/0/6-22-Вих та від 03.04.2022р. №23-7913/0/6-22-Вих.

При цьому, ці листи є не роз"ясненнями закону, а саме рішеннями вищої військової посадової особи системи Державної прикордонної служби України стосовно умов перетину Державного кордону України громадянами України чоловічої статі віком від 18 до 60 років здобувачами вищої освіти за кордоном за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Зміст перелічених вище рішень Голови Державної прикордонної служби України повністю узгоджується із положеннями ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", ч.3 ст.22, ч.6 ст.22, абз.2 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", котрі у спірних правовідносинах і є тими нормами закону, що обмежують свободу пересування громадян України з причини дії правового режиму воєнного стану.

Суть згаданих обмежень полягає у тому, що громадяни України - здобувачі вищої освіти за кордоном за денною або дуальною формами здобуття освіти з метою навчання, документовані діючим письмовим дозволом суб`єкта владних повноважень Держави Україна територіального органу військового управління Міністерства оборони України на виїзд за кордон та належно оформленими військово-обліковими документами із позначкою про тимчасове увільнення від виконання військового обов`язку мають право перетину Державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

Саме такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 09.03.2023р. у справі №600/2520/22-а, де указано, що самої лише наявності у громадянина України чоловічої статі військово-облікового документа із позначкою про зняття із військового обліку є недостатньо для набуття права на перетин Державного кордону України, адже ця обставина (зняття із військового обліку) не зумовлює неможливості призову особи на військову службу у порядку мобілізації.

Стосовно обсягу та змісту повноважень органу державного прикордонного контролю на перевірку поданих громадянином документів

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України від 05.11.2009р. №1710-VI "Про прикордонний контроль" громадянину України може бути відмовлено у пропуску через державний кордон лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Правовий висновок Верховного Суду з приводу обгрунтованості рішення субєкта владних повноважень сформульований у постанові Верховного Суду від 12.10.2022р. по справі №560/5976/20, де указано, що зміст індивідуально-правового акту, який породжує права і обов`язки для учасника суспільних відносин, має відповідати вимогам, визначеним ст.2 КАС України, зокрема щодо його обґрунтованості, яка є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень усупереч ч.2 ст.2 КАС України не умотивовано посиланням ані на ст.12 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ані на ст.6 Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну, ані на ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", ані на ч.3 ст.22, ч.6 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ані на ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Будь-яких інших актів права, котрі б обмежували свободу пересування заявника у спірних правовідносинах, судом не виявлено.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі Щокін проти України (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі Серков проти України (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), а також на офіційно оприлюднену на сайті у мережі Інтернет позицію Державної прикордонної служби України суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли належно складені документи органу військового управління про тимчасове звільнення громадянина від виконання військового обов`язку у зв`язку із здобуттям освіти у іноземному вищому навчальному закладі на денній формі навчання надають такому громадянину право на безперешкодний перетин Державного кордону України.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події з`ясував неповно, правдивості та достовірності документів органу військового управління про тимчасове звільнення громадянина від виконання військового обов`язку у зв`язку із здобуттям освіти у іноземному вищому навчальному закладі на денній формі навчання та документів про навчання не спростував, вчинок особи кваліфікував неправильно, визначив частково неналежні норми актів права, а положення належної норми права витлумачив невірно, унаслідок чого реально вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується ані із змістом нормативного регламентування, ані із характером, змістом та наслідками вчинку приватної особи.

Отже, у спірних правовідносинах допущені владним суб`єктом порушення спричинили безпідставне настання для приватної особи негативних наслідків, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову в частині скасування правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини у спорі; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; із достатньою поза розумним сумнівом повнотою виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права, оцінки дійсних обставин спору та доводів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат по справі зі сплати судового збору слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення рішення 27 прикордонного загону ім. Героїв Карпатської Січі (Військова частина НОМЕР_2 ) від 28.10.2022р. в особі Першого заступника начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип «Б») капітана ОСОБА_2 про відмову у перетинанні Державного кордону України громадянином України- ОСОБА_1 .

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко