Справа № 460/11130/23
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2023-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 серпня 2023 року м. Рівне №460/11130/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 ,
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача протиправною щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення з 01.02.2003; визнати протиправними дії відповідача щодо встановлення базових місяців при нарахуванні позивачу індексації грошового забезпечення; зобов`язати відповідача нарахувати індексацію грошового забезпечення з 01.02.2003 по 31.12.2007 з базовим місяцем - лютий 2003 року, та виплатити з врахуванням здійснених виплат; зобов`язати відповідача відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004, здійснити позивачу компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На запит позивача надано відповідь військовою частиною НОМЕР_1 та архівну довідку про нарахування грошового забезпечення. Таким чином, позивачу стало відомо, що при проходженні військової служби порушувався порядок нарахування індексації грошового забезпечення. У загальному позивач вважає, що відповідачем було порушено нормативно-правові акти, якими визначається порядок нарахування індексації грошових доходів населення, що призвело до зменшення розміру грошового забезпечення та його неправильного нарахуванню у подальшому. Враховуючи викладене, позивач просить нарахувати та виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб та інших виплат. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 09.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач подав відзив до суду, в якому вказав, що Військова частина НОМЕР_1 нараховувала індексацію грошового забезпечення відповідно до вимог законодавства. Крім того, відповідач вказує, що документи щодо нарахування індексації грошового забезпечення були знищені. Тому встановити в якому розмірі здійснювалося нарахування та виплата індексації за період з 01.02.2003 по 31.12.2007 немає можливості. На підставі викладеного відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа подала пояснення, де зазначила, що Військова частина НОМЕР_2 з 01.01.2020 здійснює виплати військовослужбовцям лише на підставі наказів командира військової частини де проходить службу військовослужбовець.

Позивач подав відповідь на відзив, де зазначив про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування індексації. Крім того, зазначає, що відповідно до в архівній довідці відображено нарахування індексації грошового забезпечення за спірний період. Тому позивач підтримує позовні вимоги і вважає заперечення відповідача, викладені у відзиві, необґрунтованими.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2022 №300-РС була звільнена у відставку за станом здоров`я, а 09.12.2022 наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №327 позивача було виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

На заяву позивача Львівським територіальним архівним відділом Галузевого державного архіву Міністерства оборони України видано архівну довідку від 19.01.2023 №179_2/Р-41/62, в якій відображено нарахування індексації грошового забезпечення з квітня 1999 року по грудень 2010 року.

Позивач не погоджується з нарахуванням індексації, тому звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року №2017-III (далі - Закон №2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Статтею 19 Закону №2017-III передбачено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

У свою чергу, спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Так, частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що порядок і розмір грошового забезпечення та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюється Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статті 4 Закону № 1282-ХІІ (у редакції 2003 року), індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Таку редакцію ст.4 3акону № 1282-ХІІ викладено на підставі Закону України «Про внесення змін до 3акону України «Про iндексацiю грошових доходiв населення» вiд 07.02.2002 №3027-ІІІ, що була чинна з 01.07.2002 по 31.12.2015, що охоплює період спірних правовідносин.

Вимогами частини першої статті 17 Закону № 1282-ХІІ (в редакції 2003 року), визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2003 року.

Аналізуючи вимоги частини другої статті 4 та частини першої статті 17 Закону № 1282-ХІІ, можна дійти висновку, що індексації грошових доходів населення почалась з місяця введення в дію цього Закону, а саме з 1 січня 2003 року.

Закон № 1282-ХІІ (в редакції чинній на день виникнення правовідносин) не містить поняття «базовий місяць», а у частині першій статті 4 цього Закону зазначається, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Враховуючи, що згідно із вимогами статтею 18 Закону №2017-III державні гарантії встановлюються законами України, зокрема, щодо індексації доходів населення, у спірних правовідносинах повинен бути застосований Закон № 1282-ХІІ, отже враховуючи зазначене суд вважає дії відповідача щодо застосування базових місяців під час нарахування індексації протиправними.

Оскільки вимогами частини першої статті 17 Закону № 1282-ХІІ (в редакції 2003 року), визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2003 року, то саме з цієї дати має бути проведено індексацію грошового забезпечення позивачу, а не з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. N 491-IV ( 491-15 ) «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно інформації Державної служби статистики України, розміщеному на веб-сайті, у періоди: січень березень, жовтень грудень 2003 року; грудень, вересень грудень 2004 року; січень березень та листопад 2005 року, січень лютий, вересень листопад 2006 року; червень липень, вересень грудень 2007 року індекс споживчих цін перевищив поріг індексації 101%.

Таким чином, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 поріг індексації 101% перевищено у періоди: січень березень, жовтень грудень 2003 року; грудень, вересень грудень 2004 року; січень березень та листопад 2005 року, січень лютий, вересень листопад 2006 року; червень липень, вересень грудень 2007 року, отже у позивача виникає право на індексацію грошового забезпечення.

Відповідач з лютого 2003 року по січень 2005 року взагалі не проводив нарахування індексації.

Крім того, у статті 6 Закону №1282-ХІІ в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007, визначено у частині другій цієї статті, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, вказані зміни набули чинності з 01.01.2008. Однак, зміна статті 6 Закону №1282-ХІІ в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 визнана неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008.

Відповідно до вимог частини другої статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР (чинного на день спірних правовідносин), у разі якщо ці акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, вимоги статті 6 Закону №1282-ХІІ в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 втратили чинність з 22.05.2008.

Аналіз редакцій норми п.5 Порядку № 1078 дозволяє дійти висновку, що до грудня 2015 року зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць було визначено як підстава для зміни базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для цілей визначення наявності або відсутності підстав для нарахування індексації.

Отже, до 01.12.2015 будь-яке зростання доходів громадян, в тому числі військовослужбовців, мало наслідком зміну базового місяця для нарахування індексації.

Таким чином, базовий місяць для обрахунку індексації не був прив`язаний до події зростання виключно тарифних окладів працівника.

Відповідно до архівної довідки від 19.01.2023 у період з 01.01.2003 по 01.02.2005, з 01.05.2005 по 01.09.2005, з 01.10.2005 по 01.03.2006, з 01.07.2006 по 01.10.2006, з 01.11.2006 по 01.03.2007, з 01.04.2007 по 01.09.2007, з 01.10.2007 по 01.01.2008 індексація грошового забезпечення не нараховувалася і не виплачувалася.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до інформації Державної служби статистики України, розміщеної на веб-сайті, у періоди: січень-березень, жовтень-грудень 2003 року; грудень, вересень-грудень 2004 року; січень-березень та листопад 2005 року, січень-лютий, вересень-листопад 2006 року; червень-липень, вересень-грудень 2007 року; індекс споживчих цін перевищив поріг індексації 101%.

Аналізуючи вимоги частини другої статті 4 та частини першої статті 17 Закону №1282-ХІІ можна дійти висновку, що індексації грошових доходів населення почалась з місяця введення в дію цього Закону, а саме з 1 січня 2003 року, і тому лютий 2003 року мав бути базовим місяцем.

В подальшому, встановлення базового місяця залежало від підвищення доходу позивача.

Таким чином, невиконання військовою частиною НОМЕР_1 Закону №1282-ХІІ у період з лютого 2003 року по січень 2005 року (ненарахування індексації), призвело до зменшення розміру та диспропорції нарахованого позивачу грошового забезпечення за період з 01 лютого 2003 року по 31 грудня 2007 року, у чому суд вбачає ознаки протиправної бездіяльності та порушення прав позивача на належне грошове забезпечення під час військової служби.

Однак, таке порушення виключає можливість для суду визначити правомірність чи протиправність подальшого встановлення базових місяців, оскільки вже з лютого 2003 року відбувалося неправильне нарахування (ненарахування) індексації грошового забезпечення позивача, у зв`язку з чим був зменшений його дохід. А визначення базового місяця відповідно до вимог законодавства ставить в залежність саме від розміру грошового доходу позивача.

Тому, суд дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту в межах даних правовідносин буде зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення починаючи з 01 лютого 2003 року по 31 грудня 2007 року з урахуванням висновків суду наведених у даному рішенні, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.

Також, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Окрім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 зазначив також, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44).

Згідно з пунктом 1 Порядку №44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Аналіз наведених вище норм Порядку № 44 дає підстави дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, з урахуванням наведеного правого регулювання та фактичних обставин справи, суд вважає, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

У зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору судові витрати не підлягають розподілу.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Військової частини НОМЕР_2 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення починаючи з лютого 2003 року.

Визнати протиправним встановлення Військовою частиною НОМЕР_1 базових місяців при нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення починаючи з 01 лютого 2003 року по 31 грудня 2007 року з урахуванням висновків суду наведених у даному рішенні, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року, здійснити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 01 серпня 2023 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 )

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_2

Суддя Н.В. Друзенко