Справа № 120/7903/22
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/7903/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Яремчук Костянтин Олександрович

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

31 липня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вінницької районної ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Вінницької районної ради (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач звернувся із позовом до Вінницького окружного адміністративного суду в якому просив визнати протиправною бездіяльність Вінницької районної ради щодо непроведення та невиплати індексації заробітної плати за період з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року, ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати з 30 листопада 2009 року по 30 серпня 2022 року, ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 26 лютого 2021 року по 30 серпня 2022 року, а також зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити нараховані кошти.

ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Вінницької районної ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації заробітної плати за період з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року включно.

Зобов`язано Вінницьку районну раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію заробітної плати за період з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року включно.

Визнано протиправною бездіяльність Вінницької районної ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2009 року по 30 серпня 2022 року.

Зобов`язано Вінницьку районну раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2009 року по 30 серпня 2022 року відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 21 лютого 2001 року № 159.

Визнано протиправною бездіяльність Вінницької районної ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 лютого 2021 року по 27 серпня 2021 року включно.

Стягнуто з Вінницької районної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 лютого 2021 року по 27 серпня 2021 року в розмірі 78991,83 грн.

В іншій частині позовних вимог, а саме щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 26 лютого 2021 року по 30 серпня 2022 року - відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що право на отримання індексації грошового забезпечення гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що орган місцевого самоврядування, з вини якого не було вчасно нараховано та виплачено позивачці заробітну плату за час вимушеного прогулу, повинен здійснити виплату такої заробітної плати з одночасною виплатою суми компенсації. Невиплата позивачці суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснена виплата заборгованості з заробітної плати, є порушенням прав працівника на отримання такої компенсації.

З огляду на те, що відповідачем остаточний розрахунок з позивачкою проведено 30 серпня 2022 року, що свідчить про проведення повного розрахунку поза межами строку, визначеного статтею 116 КЗпП України, на переконання суду, на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що коли суми нараховуються за рішенням суду, а в даному випадку фактично нараховані 09 серпня 2022 року постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням саме цього рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

З матеріалів справи вбачається, що присуджена виплата за судовим рішенням від 03.02.2022 у справі № 140/881/13-а, яке набрало законної сили 09.08.2022 (тобто, з цієї дати виник обов`язок відповідача по сплаті присудженої суми), була виплачена позивачу 22.08.2022, відтак, має місце затримка виплати відповідачем відповідної присудженої суми менше одного місяця.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 20.05.2020 у справі №815/2454/18, від 31.03.2020 у справі №817/621/18 та від 26.02.2020 у справі №826/8319/16.

ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою суду від 04 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 працювала на різних посадах в Немирівській районній раді.

Розпорядженням голови Немирівської районної ради від 30 листопада 2009 року № 36-РВ позивачку звільнено з посади заступника керуючого справами, начальника відділу з питань організаційно-методичного забезпечення діяльності рад виконавчого комітету апарату районної ради з 31 листопада 2009 року.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його до Немирівського районного суду Вінницької області.

Постановою Немирівського районного суду Вінницької області від 05 березня 2014 року у справі № 140/881/13-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2014 року, вищезазначене розпорядження голови Немирівської районної ради від 30 листопада 2009 року № 36-РВ про звільнення ОСОБА_1 скасовано та поновлено її на посаді. Цим же судовим рішенням стягнуто на її користь з Немирівської районної ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року (без визначення конкретної суми). В частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати в межах стягнення за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання.

На виконання судового рішення розпорядженням голови Немирівської районної ради від 06 березня 2014 року № 8-РВ ОСОБА_1 поновлено на посаді, з якої звільнено, з 06 березня 2014 року. Крім того, виплачено заробітну плату в межах суми стягнення за один місяць.

Водночас виплату заробітної плати за весь період вимушеного прогулу на виконання постанови Немирівського районного суду Вінницької області орган місцевого самоврядування не здійснив.

Отримавши виконавчий лист № 140/881/13-а від 24 листопада 2014 року, позивачка звернулася до органу державного казначейства в порядку Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень для його виконання.

Проте листом Управління Державної казначейської служби України у Немирівському районі такий виконавчий документ повернуто заявниці без виконання з тих підстав, що у ньому не містилося зазначення суми коштів, яка підлягає стягненню на її користь.

З того часу розмір грошових коштів, що підлягали стягненню на підставі постанови Немирівського районного суду Вінницької області від 05 березня 2014 року, так і не був розрахований, а таке судове рішення у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишилось невиконаним.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ "Про утворення та ліквідацію районів" утворено у Вінницькій області, окрім інших, і Вінницький район (з адміністративним центром у місті Вінниця) у складі, в тому числі й Немирівської міської територіальної громади.

Як наслідок, розпочато процедуру реорганізації Немирівської районної ради шляхом приєднання її до Вінницької районної ради на підставі рішення 2 сесії Вінницької районної ради 8 скликання № 41 від 22 грудня 2020 року. Цим же рішенням (пункт 3) визначено, що Вінницька районна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Немирівської районної ради.

Надалі, розпорядженням голови Вінницької районної ради № 89-рк від 19 лютого 2021 року ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнено із займаної посади заступника начальника відділу організаційного забезпечення діяльності ради та зв`язків з органами місцевого самоврядування виконавчого апарату Немирівської міської ради з 26 лютого 2021 року. У зв`язку із цим позивачці було нараховано вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та проведено інші розрахунки.

Проте жодних виплат на виконання постанови Немирівського районного суду від 05 березня 2014 року щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року Вінницька районна рада як правонаступник Немирівської районної ради не здійснила.

Своїм листом від 18 березня 2021 року вих. № 01-03/362 відповідач повідомив позивачку про те, що добровільне виконання Вінницькою районною радою згаданої постанови Немирівського районного суду Вінницької області від 05 березня 2014 року є неможливим, оскільки закінчився визначений законом трьохрічний строк для примусового виконання судового рішення.

Вважаючи свої права порушеними, позивачка змушена була звертатися до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом щодо виплати їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, а також виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року у справі № 120/1608/21-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Постановляючи вказане рішення суд першої інстанції зазначив, що лише факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав позивачки, натомість відповідачем фактичного розрахунку з позивачкою проведено не було (тобто виплати заробітної плати за період з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року).

В подальшому ОСОБА_1 звернулася до Немирівського районного суду Вінницької області із заявою про заміну сторони виконавчого провадження в адміністративній справі № 140/881/13-а.

Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року задоволено подану позивачкою заяву та замінено сторону у виконавчому провадженні, а саме: замінено боржника в особі Немирівської районної ради його правонаступником в особі Вінницької районної ради за виконавчим листом № 2-а/140/4_2014, виданого 24 листопада 2014 року.

Далі, у 2022 році позивачка звернулася до Немирівського районного суду Вінницької області із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення та встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Ухвалою суду від 03 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення та встановлення судового контролю в адміністративній справі № 140/881/13-а задоволено. Зокрема такою ухвалою змінено спосіб виконання постанови Немирівського районного суду від 05 березня 2014 року у справі № 140/881/13-а в частині стягнення з Немирівської районної ради на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року на зобов`язання Вінницьку районну раду як правонаступника Немирівської районної ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року, що становить 1071 робочих дні із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 191,63 гривень, з виключенням відшкодованої суми за один місяць 4215,86 гривень, що становить 201019,73 гривень з відшкодуванням обов`язкових платежів до бюджету.

30 серпня 2022 року Вінницькою районною радою виплачено ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року в сумі 161820,88 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 176 (без відрахування обов`язкових платежів до бюджету така сума склала 201019,73 гривень).

20 вересня 2022 року позивачка звернулася до Вінницької районної ради із заявою, у якій просила нарахувати та виплатити їй компенсацію втрати частини доходів, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, проте відповіді на таку заяву так і не отримала.

VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі вказаної норми апеляційний суд не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову за такими доводами.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо нарахування та виплатою індексації заробітної плати за період з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 33 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 № 1282-XII (далі Закон № 1282-XII) визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (стаття 2 Закону № 1282-XII).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону № 1282-XII передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно статей 18 та 19 Закону № 1282-XII індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, і грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.

Відповідно до пункту 4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 пункту 4 Порядку).

При цьому відповідно до пункту 5 Порядку у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Отже індексація доходів громадян, зокрема заробітної плати за час вимушеного прогулу, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Водночас право на отримання індексації грошового забезпечення гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.

Разом з тим у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 (справа № 1-18/2013) на підставі системного аналізу положень чинного законодавства суд дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі № 815/5639/16.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність в частині невиплати позивачці індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року, відтак, наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2009 року по 30 серпня 2022 року слід зазначити наступне.

Стаття 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ) передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-ІІІ).

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).

Пункти 1, 2 Порядку № 159 подібні за змістом положенням Закону № 2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

Згідно з абзацом 1 пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Відтак підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем заробітної плати за час вимушеного прогулу, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону № 2050 та в пункті 4 Порядку № 159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати за час вимушеного прогулу). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №465/322/17.

Таким чином, орган місцевого самоврядування, з вини якого не було вчасно нараховано та виплачено позивачці заробітну плату за час вимушеного прогулу, повинен здійснити виплату такої заробітної плати з одночасною виплатою суми компенсації. Невиплата позивачці суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснена виплата заборгованості з заробітної плати, є порушенням прав працівника на отримання такої компенсації.

Посилання відповідача в обгрунтування апеляційної скарги на те, що нараховані позивачу, на виконання рішення суду, кошти були виплачені із затримкою менше одного місяця, є безпідставним, оскільки компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ, виплачується у разі порушення строків виплати доходу (нарахованих сум індексації), а не виконання рішення суду. Оскільки вказані кошти нараховані в результаті виплати сум індексації та відновлення прав позивача, порушених при не вчасному проведенні індексанції заробітної плати, вказана сума є доходом в розумінні ст. 2 Закону №2050-ІІІ.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 січня 2019 року у справі №159/1615/17, від 29 квітня 2020 року у справі №420/2093/16-а, від 16 грудня 2020 року у справі №521/21718/16-а, від 23 грудня 2020 року у справі №640/7975/15-а.

В подальшому аналогічні висновки застосовані Верховним Судом у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 674/22/17.

Разом з тим колегія суддів відхиляє посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду за 2020 рік оскільки при виборі і застосуванні норм права суд використовує останні правові висновки Верховного Суду.

Крім того, у справі №240/11882/19 Верховний Суд зауважив, що використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

З покликанням на аналогічні висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року №21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17 та від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, Верховний Суд у справі №240/11882/19 висновував, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Застосовуючи цей висновок у справі №240/11882/19, з урахуванням наявності факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за заявлений період у зв`язку з бездіяльністю власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, Верховний Суд дійшов висновку, що така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Вказані висновки також застосувалися Верховним Судом у постанові від 29 березня 2023 року у справі № 120/9475/21-а.

Разом з тим судом першої інстанції вірно враховано, що Вінницька районна рада є правонаступником прав та обов`язків Немирівської районної ради. Саме Вінницькою районною радою виплачено ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2009 року по 05 березня 2014 року.

Таким чином, оскільки позивачка зверталася до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до вимог Закону № 2050-III та Порядку № 159 (заява від 20 вересня 2022 року), на яку відповідач не відреагував, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги, пов`язані з необхідністю нарахування та виплати сум компенсації, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо нарахування та виплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Згідно частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Враховуючи, що відповідачем остаточний розрахунок з позивачкою проведено 30 серпня 2022 року, що свідчить про проведення повного розрахунку поза межами строку, визначеного статтею 116 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Така ж правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та вірно врахована судом першої інстанції.

Щодо висновку суду першої інстанції в частині обрахунку розміру середньої заробітної плати колегія суддів зазначає, що відповідач не навів аргументів, щодо незаконності обрахунку розміру середньої заробітної плати, хоча в силу закону обов`язок щодо доказування покладається саме на відповідача, при цьому, суд апеляційної інстанції перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з Вінницької районної ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 лютого 2021 року по 27 серпня 2021 року в розмірі 78991,83 грн.

Разом з тим, на підставі ч. 1 ст. 308 КАС України колегія суддів не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, а саме, щодо обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 26 лютого 2021 року по 30 серпня 2022 року.

VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Вінницької районної ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.