Справа № 420/11231/23
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення в Малиновському району м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправним рішення Управління соціального захисту населення в Малиновському району м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, та продовженні дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи та видачі відповідного посвідчення; зобов`язати Управління соціального захисту населення в Малиновському району м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.03.2023 та прийняти законне та вмотивоване рішення, з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.05.2010 під час перебування на посаді заступника начальника відділу - начальника сектору дільничних інспекторів міліції ВГБ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ним одержано тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забиття м`яких тканини обличчі і волосяної частини голови, закритого перелому кісток носа та перелом лад`євидної кістки лівої кісті, у зв`язку із чим отримав статус особи з інвалідністю ІІ групи. Позивачу 30.03.2020 УПСЗ в Малиновському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради видано посвідчення інваліда ІІ групи з наданням права на пільги, встановленої для ветеранів війни - інваліді війни. У 2021 р. вказаний статус було продовжено, проте у 2023 р. в продовженні статусу інваліда війни позивачу відмовлено. Позивач вважає, що відповідачем фактично прийнято рішення про позбавлення позивача статусу інваліда війни, всупереч положенням Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому відмова відповідача є безпідставною та необґрунтованою, законодавством.

Ухвалою судді від 22.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; залучено Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради до участі в справі як другого відповідача.

31.05.2023 та 05.06.2023 до суду від Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позивачу відмовлено в продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та надано відповідь на підставі листів та роз`яснень Міністерства у справах ветеранів України та Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації. При перевірці наданих документів управлінням було з`ясовано, що одержання травми було в період фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії. Відповідно до наданих довідок МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю, травма якої пов`язана з виконанням службових обов`язків. Проходження служби поліції не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Інвалідність Позивача не пов`язана з виконанням обов`язків служби в контексті статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (під час воєнних дій), а тому позивач не може вважатися особою з інвалідністю внаслідок війни.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в 2010 році перебував на посаді заступника начальника відділу - начальника сектора дільничних інспекторів міліції ВГБ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.

Згідно акту про нещасний випадок від 04.10.2010 № 43, гр. ОСОБА_2 декілька разів наніс позивачу удари кулаком в обличчя ОСОБА_1 , внаслідок чого позивача було госпіталізовано до нейрохірургічного відділення МКЛ № 1 м. Одеси з діагнозом закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забиття м`яких тканини обличчі і волосяної частини голови, закритого перелому кісток носа та перелом лад`євидної кістки лівої кісті.

Згідно постанови М(В-Л)К № 33/36-9-КВИХ від 16.03.2020 на час звільнення 31.12.2019 гр. ОСОБА_1 має травму / захворювання, яке пов`язано з проходження служби в поліції.

Відповідно до довідки до акту МСЕК серії 12 ААБ № 725295 від 27.03.2020 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності (травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків) з наступним оглядом 30.03.2021.

30.03.2020 управлінням соціального захисту населення Малиновському районі гр. ОСОБА_1 був встановлений статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видано відповідне посвідчення, терміном до 01.04.2021.

На підставі заяви від 23.03.2021 управлінням було продовжено дію посвідчення ОСОБА_1 до 01.04.2023.

Відповідно до звернення від 28.03.2023, управлінням були повторно розглянуті документи щодо підстав встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни гр. ОСОБА_1 .

У зв`язку з роз`ясненням Міністерства у справах ветеранів України заявнику було відмовлено. Зокрема, згідно з довідкою МСЕК від 28.03.2023 серії 12ААГ№ 451390 причиною інвалідності гр. ОСОБА_3 є травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Відповідно до постанови № 546 медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» діагноз і постанова МДК про причинний зв`язок захворювання (травми) прийнято у формулюванні: енцефалопатія 11 ст., змішаного генезу в стадії субкомпенсації з елементами атрофії головного мозку.... Захворювання, так, пов`язане з проходженням служби в поліції. Віддалені наслідки перенесеної закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку (2010 р.)... - Травма, так, пов`язана з виконанням службових обов`язків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про національну поліцію" поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Чинним законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція, як центральний орган виконавчої влади, не належить до військових формувань. Таким чином, підстави для встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону відсутні. Також повідомлено, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття "Ветеран війни" яке міститься у статті 4 Закону. Так, відповідно до частини 1 статті 4 Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Враховуючи викладене, позивач не може вважатися особою з інвалідністю внаслідок війни, підстави для продовження статусу особи з інвалідністю внаслідок війни немає. він належить до осіб начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України не має правового значення для вирішення даного спору, адже ключовим питанням є те, що поранення повинно бути пов`язане із безпосередньою участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. він належить до осіб начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України не має правового значення для вирішення даного спору, адже ключовим питанням є те, що поранення повинно бути пов`язане із безпосередньою участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на те, що рішення відповідача про відмову підтвердити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та продовжити термін дії посвідчення ґрунтується не на положеннях чинного законодавства, (яке не зазнало змін в частині регулювання спірних відносин, з часу первинного встановлення інвалідності позивачу), а на роз`ясненнях Міністерства з питань ветеранів, які не є нормативним документом та носять виключно рекомендаційний характер, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XII (надалі - Закон № 3551).

Відповідно до ст. 4 Закону № 3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно ст. 7 Закону № 3551 визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 7 Закону № 3551, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Приписами п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Аналізуючи вимоги ст. ст. 4, 7 Закону № 3551, суд зазначає, що віднесення особи до осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до ст. 7 Закону № 3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст. 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення ст. 7 Закону № 3551 необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання службових обов`язків, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Порядок та умови встановлення інвалідності особам, які звернулися для встановлення інвалідності визначені Положенням про діяльність медичної (військово-лікарської комісії) МВС, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3.04.2017 № 285 (надалі - Положення №285).

Відповідно до пп. 1, 5 п. 9 Розділу VIII Положення №285, постанови ВЛК про причинний зв`язок поранень (контузій, травм, каліцтв) та захворювань поліцейських, колишніх осіб рядового і начальницького складу приймаються з такими формулюваннями:

поранення (контузія, травма, каліцтво), отримане під час виконання службових обов`язків у період участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, із захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України» - якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане за зазначених обставин;

захворювання, поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків при перебуванні в країнах, де велись бойові дії» - якщо захворювання діагностовано, поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане в період служби в країнах на території інших держав, які вели бойові дії, згідно з Переліком держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 р. № 63.

За відсутності такого зв`язку, Постанова ВЛК приймається з формулюванням, передбаченим пп.2 п.9 Розділу VIII: «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків» - якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань поліції».

Отже, особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів, до яких відносився позивач, можуть бути визнані особами з інвалідністю внаслідок війни, якщо вони отримали поранення, контузію, каліцтво або захворювання безпосередньо під час участі у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, в тому числі під час участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами, участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, із захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, інвалідність позивача не пов`язана із переліченими вище обставами, а обумовлена травмою, одержаною під час виконання своїх поточних службових обов`язків у мирний час (зокрема отримання тілесних ушкоджень внаслідок побиття біла пункту металобрухту в 2010 році), що в свою чергу виключає підстави для віднесення позивача до осіб з інвалідністю внаслідок війни та для видачі позивачу посвідчення інваліда війни.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд враховує висновки, викладені зокрема у постановах Верховного Суду від 2 квітня 2021 р. у справі за № 0540/9350/18-а, від 18 листопада 2020 р. у справі за №1140/2362/18 та від 30 вересня 2019 р. у справі за №824/32/19-а, які відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Водночас, те, що позивач належить до осіб начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України, не має правового значення для вирішення даного спору, адже ключовим питанням є те, що поранення повинно бути пов`язане із безпосередньою участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Наданий статус був тимчасовим та відповідач, усвідомлюючи помилковість його надання, не вчиняв жодних дій щодо позбавлення позивача цього статусу до закінчення строку його чинності.

Зважаючи на помилкове присвоєння позивачу статусу інваліда війни, який не міг бути наданий йому в силу вимог статті 7 Закону № 3551-XII, неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, cуд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі "Голдер проти Сполученого Королівства", згідно з якою саме "небезпідставність" доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення в Малиновському району м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (65022, м Одеса, вул. Косовська, 2-Д; ), Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул. Косовська, буд. 2-Д, Одеса, Одеська область, 65022; ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.