Справа № 140/8262/23
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року ЛуцькСправа № 140/8262/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за 16 діб невикористаної додаткової відпустки за період з 2014-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 16 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за період з 2014-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб за 2022 рік, за 2023 рік у розмірі одного окладу за військовим званням за кожен рік окремо; зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових потреб за 2022 рік, за 2023 рік у розмірі одного окладу за військовим званням за кожен рік окремо; стягнення моральної шкоди в розмірі 40 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період з 23.06.2010 по 09.03.2016 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї; у період з 28.03.2016 по 23.10.2021 проходив військову у Військовій частині НОМЕР_3 на посаді бортового авіаційного техніка вертолітної ланки вертолітної ескадрильї; у період з 25.10.2021 по 09.02.2023 проходив військову у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї (наказом від 09.02.2023 №40 позивач звільнений з військової служби у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років).

Проте, на день звільнення з військової служби позивачу не було виплачено грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки, передбачену абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, у зв`язку з чим ним було подано відповідачу рапорти про виплату вищевказаних коштів, однак жодної відповіді не отримав. В той же час, на адвокатський запит до Військової частини НОМЕР_1 , отримано відповідь від 10.04.2023 № 350/301/1186/ж, згідно якої зазначені кошти відповідач відмовився виплачувати.

Зазначає, що посада старший авіаційний технік, на якій він перебував під час проходження військової служби в період з 2014 по 2016 роки, та посада бортовий авіаційний технік, на якій він перебував з 28.03.2016 по 30.09.2021, наявні в Переліку військових посад Збройних Сил, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 (пункти 158, 185), перебування на яких надає право на щорічну додаткову відпустку відповідно до пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Постанови № 702, а тому за час перебування на вказаних посадах він набув права на щорічну додаткову відпустку за виконання обов`язків військової служби, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я. При цьому, за посадою старший авіаційний технік передбачена додаткова відпустка 3 календарних днів, тобто за два роки - 6 календарних днів, а за посадою бортовий авіаційний технік - 10 календарних днів. У період з 2014 року по 2016 року позивачем не було використано 16 календарних днів вказаної додаткової відпустки, а також станом на день виключення з особового складу Військової частини НОМЕР_1 грошова компенсація за невикористану таку щорічну додаткову відпустку відповідачем не була нарахована та невиплачена, чим порушено його права та законні інтереси.

Також зазначає, що відповідачем не була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в розмірі одного окладу за військовим званням, хоча він подавав відповідні рапорти за 2022 рік та 2023 рік, при цьому вказував про те, що його донька має інвалідність і їй потрібне протезування. Натомість, у відповіді на адвокатський запит вказав, що матеріальна допомога військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення виплачується з підстав перелічених у нормативно-правових актах Міністерства оборони України. Однак у рапортах позивач вказував про виплату матеріальної допомоги в розмірі одного окладу за військовим званням, а не місячного грошового забезпечення, тому для виплати такої матеріальної допомоги у вказаному розмірі не застосовуються жодні підстави перелічені в наказі Міністерства оборони України № 30 від 31.01.2022 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік» чи в іншому рішенні даного Міністерства; достатньо лише рапортів військовослужбовців для нарахування і виплати такої допомоги.

Вважає, що протиправні дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у невиплаті грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, спричинили йому сильні душевні та моральні страждання, оскільки він планував використати вказані грошові кошти на протезування своєї дитини, однак у зв`язку із протиправними діями відповідача він позбавлений такої можливості.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав. В обґрунтування такої позиції зазначив, що у Військовій частині НОМЕР_1 відсутні дані щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки, оскільки він за цей період не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 та з попереднього місця служби інформація не надходила. В той же час, позивачу після звільнення на підставі його рапорту від 06.02.2023 за вх. №603 відповідно до вимог пункту 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260), було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2017-2023 в розмірі 96016,48 грн. (14 діб за кожен рік). Відповідно до абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Відтак у межах спірних правовідносин позивач реалізував своє право на компенсацію шляхом отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту`від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII).

Щодо позовних вимог в частині виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб за 2022-2023 роки, то зазначає, що з урахуванням розділу ХХІV Порядку №260 та пунктів 5, 6 наказу Міністерства оборони України від 31.01.2022 №40 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік» підставою для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є виключно рапорт військовослужбовця, а умовами проведення означеного платежу є окреме рішення Міністра оборони України та фізична наявність видатків на асигнування у кошторисі Міністерства оборони України. Відтак повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, оскільки військова частина не має та не мала наявних коштів у фонді грошового забезпечення, тому позивачу було відмовлено у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 та 2023 рік. Крім того, зазначає, що позивача було звільнено з військової служби наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 01.02.2023 №75, в той же час рапорт щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік та 2023 рік ним було подано до моменту видачі окремого доручення Міністра оборони України від 01.02.2023 №2683/з, яким саме і регулюється виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік. Відтак на час подачі рапорту Військова частини НОМЕР_1 не мала змоги виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, оскільки не існувало порядку виплати даної допомоги, а з моменту отримання окремого-доручення позивач вже не перебував у списках особового складу, що унеможливило проведення даної виплати.

Також зазначає, що оскільки позивачем не доведено наявності усіх складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної школи, а саме - відсутнє матеріальне підтвердження моральної шкоди, не розкрито її суть в цілому та не доведено її фактичне існування, та те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між стверджуваними душевними та психологічними стражданнями, а також наявності втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача щодо прийняття відповідного рішення, тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також вважає безпідставними.

З урахуванням наведеного просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 23.06.2010 по 09.03.2016 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї; у період з 28.03.2016 по 23.10.2021 проходив військову у Військовій частині НОМЕР_3 на посаді бортового авіаційного техніка вертолітної ланки вертолітної ескадрильї; у період з 25.10.2021 по 14.02.2023 проходив військову у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї, що підтверджується витягом з послужного спуску ОСОБА_1 , витягами з наказів командира Військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 28.03.2016 №71, командира Військової частини НОМЕР_3 від 23.10.2021 №216, командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2021 №228 та від 09.02.2023 №40.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.02.2023 №40 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї, звільненого наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01.02.2023 №75 у запас за підпунктом «г» пункту 3частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 14.02.2023 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

В ході розгляду даної справи встановлено, що протягом 2014-2016 років своїм правом на додаткову відпустку, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, позивач не скористався у зв`язку із введенням з 2014 року особливого періоду.

Також матеріалами справи підтверджено, що 21.08.2022 та 06.02.2023 позивач подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорти про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб у розмірі окладу за військовим званням за 2022 рік та 2023 рік відповідно.

У відповідь на лист адвоката Савчин А. І. представника інтересів ОСОБА_1 про надання інформації стосовно поданих рапортів щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки та про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб за 2022-2023 роки, відповідач листом від 10.04.2023 № 350/301/1186/ж, повідомив, що у Військовій частині НОМЕР_1 відсутні дані щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки ОСОБА_1 , оскільки він за цей період не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 та з попереднього місця служби інформація не надходила. Кошти для виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі військового звання не виділялись та накази командира Військової частини НОМЕР_1 для виплати такої матеріальної допомоги за 2022 рік не видавались; на день звільнення у Військовій частині НОМЕР_1 розпорядчих документів стосовно виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2023 році не надходило.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

Закон № 2011-XII відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Право військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з них визначено статтею 10-1 Закону №2011-XII.

Відповідно до пункту 8 зазначеної статті передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 затверджено, зокрема, переліки військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 - 5.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами першим, шостим та дванадцятим цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися частина щорічної основної відпустки, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення. Кожна із зазначених відпусток може бути надана тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Суд звертає увагу на те, що спірні правовідносини щодо права на отримання позивачем грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2014-2016 роки у зв`язку із звільненням з військової служби виникли в особливий період.

Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) та «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII (далі - Закон № 1932-XII).

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі щорічної додаткової відпуски, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ.

Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Таким чином, зі змісту зазначеної норми видно, що військовослужбовець, який під час проходження військової служби не використав додаткову відпустку, право на яку він мав відповідно до закону, при звільненні його з військової служби має право на виплату грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки.

Тобто, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Норми Закону №2011-XII не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня. Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-XII.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 23.06.2010 по 09.03.2016 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї, а у період з 28.03.2016 по 23.10.2021 проходив військову у Військовій частині НОМЕР_3 на посаді бортового авіаційного техніка вертолітної ланки вертолітної ескадрильї.

Спірним періодом у даній справі в частині позовних вимог щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку є саме період з 2014 по 2016 роки.

Згідно затвердженого Додатком №2 до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 Переліку військових посад Збройних Сил, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку (далі Перелік військових посад Збройних Сил), в розділі «Посади військовослужбовців льотного складу, які беруть участь у підготовці та проведенні польотів» під номером 158 передбачена посада «бортовий інженер, бортовий механік, бортовий технік усіх найменувань та спеціальностей», максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки 10 календарних днів, а у розділі «Посади військовослужбовців наземного інженерно-технічного складу авіації, які беруть участь у підготовці та проведенні польотів» під номером 185 передбачена посада «авіаційний технік, авіаційний технік літака, корабля, старший авіаційний технік вертольота, корабля», максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки 3 календарних дні.

Отже, ОСОБА_1 як військовослужбовець, який в період з 2014 по 2016 роки проходив військову службу на посадах, передбачених у Переліку військових посад Збройних Сил, затвердженому Додатком №2 до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, мав право на отримання у вказаний період додаткової відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення відповідно до пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII.

Судом встановлено, що у 2014-2016 роках своїм правом на отримання додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, позивач не скористався у зв`язку з введенням в 2014 році особливого періоду.

Як слідує з листа відповідача від 10.04.2023 № 350/301/1186/ж, підставою для відмови позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014-2016 роки, стало те, що у Військовій частині НОМЕР_1 відсутні дані щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки ОСОБА_1 , оскільки він за цей період не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 та з попереднього місця служби інформація не надходила.

Однак суд звертає увагу на те, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки виплачується лише у рік звільнення військовослужбовця зі служби (абзац третій пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ). З урахуванням наведеного слідує, що позивачу під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 та у Військовій частині НОМЕР_3 не могло бути виплачено грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014-2016 роки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, оскільки його було звільнено з військової служби саме у 2023 році, про що свідчить наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.02.2023 №40. В той же час, як зазначалось вище, позивач у 2014-2016 роках під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 та у Військовій частині мав право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, однак своїм правом на її отримання не скористався в силу вимог пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ - у зв`язку з введенням в 2014 році особливого періоду.

У відзиві на позовну заяву відповідач також зазначив, що позивачу після звільнення на підставі його рапорту від 06.02.2023 за вх. №603 було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2017-2023 в розмірі 96016,48 грн. (14 діб за кожен рік), а тому з урахуванням вимог абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, позивач у межах спірних правовідносин реалізував своє право на компенсацію шляхом отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 №04/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Суд зауважує, що додаткова відпустка учаснику бойових дій передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, а додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, які пов`язані з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, передбачена абзацом першим пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII. Обидві ці відпустки є додатковими відпустками. Надання указаних щорічних додаткових відпусток передбачено двома різними законами.

На відміну від відпустки, передбаченої абзацом першим пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII, право на яку мають військовослужбовці, відпустка як учаснику бойових дій надається не лише військовослужбовцям, а й будь-якій особі, яка не є військовослужбовцем, однак має статус учасника бойових дій або особам, прирівняним до них.

Відповідно до абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Таким чином, зазначена норма спеціального закону передбачає право військовослужбовців за своїм вибором отримати додаткову відпустку із збереженням грошового та матеріального забезпечення як компенсацію за виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, або на підставі іншого закону. Тобто, військовослужбовці, за наявності у них права на отримання щорічної додаткової відпустки на підставі абзацу третього пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII та на підставі іншого закону, мають права на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за своїм вибором.

Відповідно нарахування та виплата особі грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, і навпаки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 520/7314/2020.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 від 30.06.2017.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.02.2023 №40 позивача виключено зі списків особового складу військової частини. У вказаному наказі також зазначено виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену для учасників бойових дій за 2017-2023 роки (14 діб за кожен день).

У межах спірних правовідносин позивач як учасник бойових дій, якому нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2023 роки, претендує на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2014-2016 роки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, тобто за інший період, ніж йому виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Також суд звертає увагу на те, що статус учасника бойових дій позивачу надано у 2017 році, тому право на щорічну додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-XII у нього виникло з 2017 року, разом з тим, право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, у позивача виникло раніше, а тому, враховуючи викладене, суд вважає, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2014-2016 роки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702.

У наказі командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.02.2023 №40 жодних даних про виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2014-2016 роки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, не вказано.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014-2016 роки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 1 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Згідно з пунктом 11 цього ж Порядку в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Як передбачено пунктом 12 цього ж Порядку, якщо військовослужбовець проходив службу в різних умовах, на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на щорічну додаткову відпустку різної тривалості, підрахунок часу виконання обов`язків військової служби проводиться окремо за кожною умовою (посадою).

У разі коли військовослужбовець має право на додаткову відпустку за різними підставами, надання такої відпустки проводиться за однією з них за бажанням військовослужбовця.

Облік часу виконання обов`язків військової служби за кожною умовою (посадою) здійснюється командиром (начальником) або уповноваженою ним особою.

Суд враховує, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , зокрема з 28.03.2016 по 31.12.2016 (тобто не повний рік) на посаді бортового авіаційного техніка вертолітної ланки вертолітної ескадрильї, яка передбачена у Переліку військових посад Збройних Сил та максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки становить 10 календарних днів, в той же час визначення загальної тривалості щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та відповідно грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки, належить до повноважень відповідача.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, взаємопов`язані позовні вимоги підлягають задоволенню частково у спосіб шляхом прийняття судом рішення про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, за період з 2014-2016 роки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вказану грошову компенсацію за період з 2014-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Щодо взаємопов`язаних позовних вимог в частині визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових потреб за 2022 рік, за 2023 рік у розмірі одного окладу за військовим званням за кожен рік окремо, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої-четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704).

Пунктом 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання: надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок № 260.

Відповідно до пункту 1 розділу ХХІV Порядку № 260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно пунктом 7 розділу ХХІV Порядку № 260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до пункту 9 розділу XXIV Порядку № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Крім того, Законом № 2011-ХІІ не визначено порядку та розміру виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, при цьому, згідно частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження щодо визначення порядку виплати грошового забезпечення, в тому числі матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Також, Постановою № 704 та Порядком № 260 встановлено лише граничний розмір виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який повинен не перевищувати місячного грошового забезпечення; право керівників державних органів надавати військовослужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань обмежене розміром асигнувань, що виділяються на утримання таких державних органів.

Таким чином, Законом № 2011-ХІІ делеговано Міністру оборони України повноваження щодо визначення порядку виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які обмежені лише граничним розміром такої виплати та розміром виділених асигнувань на утримання військовослужбовців.

31.01.2022 Міністерством оборони України прийнято наказ № 30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік» (далі Наказ № 30).

Згідно з пунктом 5 Наказу №30 витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2022 році здійснювати за нормами, установленими нормативно-правовими актами та рішеннями Міністра оборони України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такої послідовності щодо здійснення виплат:

розрахунки зі звільненими, переведеними до нового місця служби військовослужбовцями та виплати за рішеннями судів, які набрали законної сили;

щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям;

індексація грошового забезпечення;

додаткова винагорода на період дії воєнного стану згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

грошова допомога для оздоровлення;

інші одноразові обов`язкові додаткові види грошового забезпечення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до пункту 6 Наказу №30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік» матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям, які отримують грошове забезпечення, в розмірі одного окладу за їх військовими званнями.

Виплату матеріальної допомоги військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення здійснювати виключно за наявності таких підстав:

смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;

поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану;

у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини;

порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме: онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія); захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит B, C; безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані з захистом Батьківщини;

сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтерновані в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми.

У межах залишку коштів за фондом грошового забезпечення у грудні 2022 року виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям здійснювати в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, після здійснення військовослужбовцям всіх виплат, передбачених пунктом 5 та абзацом другим цього пункту наказу, на підставі рапорту військовослужбовця. При цьому розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не може бути меншим розміру одного окладу за військовим званням.

З аналізу вище наведеного слід дійти висновку, що Наказом №30 передбачено різні розміри виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме: 1) у розмірі одного окладу за військовим званням (абзац перший пункту 6); 2) у розмірі місячного грошового забезпечення, при цьому, у такому розмірі виплачується допомога виключно за наявності підстав, передбачених абзацами третім-восьмим пункту 6 Наказу №30; 3) в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, але за таких умов: у межах залишку коштів за фондом грошового забезпечення у грудні 2022 року, після здійснення військовослужбовцям всіх виплат, передбачених пунктом 5 та абзацом другим цього пункту наказу, та на підставі рапорту військовослужбовця (абзац восьмий пункту 6).

Матеріалами справи підтверджено, що 21.08.2022 позивач подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб за 2022 рік саме у розмірі окладу за військовим званням, а не у розмірі місячного грошового забезпечення, тому суд погоджується з позивачем, що для виплати такої матеріальної допомоги у вказаному розмірі (у розмірі окладу за військовим званням) не застосовуються жодні підстави, перелічені в абзацах третьому-восьмому пункту 6 Наказу №30, достатньо лише рапорту військовослужбовця для нарахування і виплати такої допомоги.

З урахування вищенаведеного суд вважає, що відповідачем протиправно не виплачено позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням.

Крім того, судом встановлено, що 06.02.2023 ОСОБА_1 , будучи ще військовослужбовцем, подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб за 2023 рік у розмірі окладу за військовим званням.

01.02.2023 Міністром оборони України прийнято окреме доручення №2683/з, відповідно до пункту 6 якого матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям в розмірі місячного грошового забезпечення, виключно за наявності таких підстав:

смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;

поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану;

у разі наявності у військовослужбовця інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини;

порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:

онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);

захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит B, C;

безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у

зв`язку з хворобою, які пов`язані із захистом Батьківщини (більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів;

сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтернованим в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми.

Інші підстави для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розміри будуть доведені окремим рішенням Міністра оборони України.

Суд звертає увагу на те, що станом як на день подання позивачем рапорту від 06.02.2023, так і на день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.02.2023 №40 підстави для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розмір були визначені лише окремим дорученням Міністра оборони України від 01.02.2023 №2683/з, яке, у свою чергу, на відмінну від Наказу №30, не передбачає виплату військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі окладу за військовим званням. Окремим дорученням Міністра оборони України від 01.02.2023 №2683/з передбачено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення виключно за наявності підстав, передбачених у пункті 6 вказаного Доручення.

З урахуванням наведеного та враховуючи те, що у рапорті від 06.02.2023 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік позивачем не було зазначено жодної підстави, передбаченої у пункті 6 окремого доручення Міністра оборони України від 01.02.2023 №2683/з, тому суд дійшов висновку, що позовній вимоги в цій частині є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Отже, взаємопов`язані позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню частково у спосіб шляхом прийняття судом рішення про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 40000,00 грн., суд враховує таке.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої статті 23 ЦК України).

Частиною третьою названої статті обумовлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом пунктів 5, 9 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Враховуючи всі доводи, які наведені у позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд зазначає, що наведених позивачем доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки позивач не подав жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, також з позовної заяви не вбачається, чому саме позивач обрахував моральну шкоду у розмірі 40000,00 грн., а не в іншому розмірі.

Враховуючи вищенаведене та встановлені в ході розгляду обставини справи позовна вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за період з 2014-2016 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за період з 2014-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_7 ).

Суддя О. О. Андрусенко