Справа № 420/13071/22
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/13071/22

Перша інстанція: суддя Василяка Д.К.,

повний текст судового рішення

складено 17.04.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Бітова А.І., Градовського Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 , в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.06.2017 року по 13.09.2022 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.06.2017 року по 13.09.2022 року включно.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на момент звільнення позивача зі служби, відповідач не здійснив з ним повного розрахунку, зокрема не виплатив у повному обсязі індексацію грошового забезпечення, яка фактично була виплачена лише 14.09.2022р. на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022р. по справі №540/3074/21, що підтверджується повідомленням про надходження коштів. За вказаного, оскільки факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем під час звільнення, зокрема щодо виплати індексації грошового забезпечення є підтвердженим, наявні підстави для задоволення позову та зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи невірним розрахунком позивача кількості днів затримки розрахунку при звільненні та зазначив, що позивач не звертався до ДПС України з приводу виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а одразу звернувся до суду, що в свою чергу свідчить про передчасність позовних вимог.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 16.10.2020 року по 14.09.2022 року включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 16.10.2020 року по 14.09.2022 року включно у розмірі 37205, 58 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем військовою частиною НОМЕР_2 на зазначене рішення подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у спірних правовідносинах відповідач жодних протиправних дій чи бездіяльності відносно позивача не здійснював. Індексація грошового забезпечення позивачу була виплачена ще 21.01.2021р. на підставі звернення ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 . З військової служби позивач звільнений 16.10.2020р., отже зазначений позові період на його думку затримки розрахунку при звільненні з 07.06.2017р. не відповідає дійсності. На думку апелянта, є помилковим врахування до періоду розрахунку усього часу протягом якого тривав розгляд справи №540/3074/21 (тобто з 01.07.2021р. по 21.02.2022р.), оскільки дана справа не стосувалась виплати суми індексації грошового забезпечення, а стосувалась перерахунку індексації грошового забезпечення в той час як було вказано вище, індексація позивачу була виплачена ще 21.01.2021р.за вказаного, на думку відповідача позивачем необґрунтовано включно до розрахунку період час коли право позивача було спірним. Окремо, апелянт також вказує про безпідставність вимоги позивача стягнути середній заробіток за 1925 днів, що не відповідає фактам об`єктивної дійсності. Також, як далі вказує апелянт, позивач маніпулюючи фактичними обставинами, невиправдано додавав до позовної заяви відповідь НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 15.01.2021 з вих. № 11/Л-389 на звернення (заяву) ОСОБА_1 від 21.12.2020, адже в своєму зверненні ОСОБА_1 просив НОМЕР_1 прикордонний загін виплатити недоплачені суми індексації грошового забезпечення, та не просив здійснити перерахунок індексації чи виплатити останньому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні тощо. За виплатою середнього заробітку та перерахунком індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ), не звертався.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ст.311 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022 у справі №540/3074/21 встановлено, що 24 березня 2015 року - ОСОБА_1 був призваний до Херсонського НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) по мобілізації, до 03 квітня 2015 року знаходився у розпорядженні начальника, 03 квітня 2015 року ОСОБА_1 був призначений на посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " III категорії 79 (Херсонського) прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України. Прийнятий на військову службу за контрактом 16 жовтня 2015 року.

З 18 листопада 2016 року по 07 червня 2017 року проходив службу інспектором прикордонної служби 1 категорії - майстер 1 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " III категорії 79 (Херсонського) прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України.

16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_2 ).

Відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

14.09.2022 року ОСОБА_1 було виплачено індексацію грошового забезпечення.

Вважаючи свої права порушеними несвоєчасною виплатою остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Часткового задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції проаналізувавши матеріали справи, встановлені обставини та приписи чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, виходив з того, що позивача з 16.10.2020р. виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення, між тим остаточний розрахунок станом на час звільнення зі служби з ним відповідач не провів, та здійснив такий лише 14.09.2022р. із затримкою, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.

За вказаного, суд першої інстанції вважав, що позивач відповідно до вимог ст.117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, здійснивши обрахунки якого відповідно до норм Порядку №100, суд дійшов висновку про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 16.10.2020р. по 14.09.2022р. включно у розмірі 37205,58 грн.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 16.10.2020р. виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення.

При цьому, станом на момент звільнення, відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку за період його служби.

Виходячи з встановлених обставин цієї справи, 14.09.2022р. на виконання П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022 у справі №540/3074/21 відповідачем було здійснено нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення у сумі 39105, 47 що не заперечується учасниками справи.

Згідно із приписами ч.ч.1, 2 ст.116 КЗпП України (в редакції, станом на час виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції, на час виключення позивача зі списків особового складу), у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, наведені норми станом на час виникнення спірних правовідносин передбачали, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені с. 117 КЗпП України.

При цьому, період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, який у даному випадку є з 16.10.2020р. по 14.09.2022р.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як було зазначено вище та не спростовано відповідачем, на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку.

Також, наявними у справі матеріалами в тому числі й підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема виплачена індексація грошового забезпечення, про що було вказано вище, однак поза межами встановленого ст.116 КЗпП України строку.

При цьому, слід зауважити, що стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не виплачена в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні, відтак, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, належним способом захисту при цьому прав позивача є стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час такої затримки.

Оскільки відповідачем не проведено розрахунок середньої заробітної плати позивачу для проведення нарахування та виплати відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України, належним способом захисту його прав є стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час такої затримки за період з 16.10.2020р. по 14.09.2022р.

Суд першої інстанції також вірно врахував, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Водночас, чинним законодавством та усталеною судовою практикою не визначено єдиного правильного механізму зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із врахуванням вищевказаних критерії.

Відповідно до п.94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні, можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Також у справі № 806/2473/18 Верховним Судом застосовано підхід, яким враховано істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійснив обрахунок розміру такого відшкодування, із дотриманням вищенаведених приписів здійснив обрахунки відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), з врахуванням також принципу співмірності, враховуючи компенсаційний характер такої відповідальності роботодавця, тощо.

Перевіривши здійснені судом першої інстанції розрахунки, апеляційний суд погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування та вважає, що він повністю відповідає принципам розумності і справедливості, визначений з урахуванням істотності частки невиплачених сум порівняно із середнім заробітком працівника.

Апеляційна скарга не містить доводів або вимог в частині обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що належить до виплати позивачу з урахуванням принципу справедливості та співмірності.

Доводи апелента про порушення судом першої інстанції процесуальних норм права. Що виразилось у порушенні порядку розгляду адміністративної справи, порушенні строків розгляду справи та відмові у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю.

З приводу аргументів позивача щодо порушення строку розгляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що вичерпний перелік підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, у зв`язку з порушенням норм процесуального права, визначено ч.3 ст.317 КАС України. Така підстава як порушення строку розгляду адміністративної справи не узгоджується з приписами ч.3 ст. 317 КАС України, якою визначено обов`язкові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення через порушення норм процесуального права.

Стосовно інших посилань, з матеріалів справи встановлено, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.09.2022р. дану справу судом першої інстанції було вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмові провадженні) за наявними у справі матеріалами (ст.262).

При цьому, 21.11.2022 року Одеський окружний адміністративний суд прийняв ухвалу, якою вирішив адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 розглядати за правилами загального позовного провадження.

14.02.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Згідно до ч.9 ст.205 КАС України, суд першої інстанції розглянув справу у письмовому провадженні.

Наведене спростовує доводи апелянта про допущення судом першої інстанції порушення порядку розгляду адміністративної справи.

З приводу посилань апелента на безпідставну відмову у зупиненні провадження у даній справі, колегія суддів виходить з наступного.

Під час судового розгляду справи, від представника відповідача до Одеського окружного адміністративного суду було надано клопотання про зупинення провадження по справі до моменту закінчення воєнного стану, оскільки НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) входить до складу угруповань військ Збройних Сил України, то починаючи з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року здійснює передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. А також Військова частина НОМЕР_2 постійно дислокувалась у м.Херсон, проте у зв`язку з ускладненням обстановки, враховуючи стратегічну та тактичну обстановки на театрі бойових дій, була вимушена передислокуватися і на даний час розташовується в місцях, де перманентно ведуться бойові дії та здійснюються ракетні обстріли, а фахові представники даного органу охорони державного кордону (юридичної особи) задіяні у заходах забезпечення національної безпеки та оборони України, а отже як сторона по справі позбавлена можливості належним чином реалізувати своє конституційне «право на захист».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.02.2023р. вказане клопотання було розглянуто судом першої інстанції та за результатами його розгляду прийнято ухвалу про відмову у його задоволенні.

Колегія суддів погоджується з висловленим судом першої інстанції висновком про відсутність у даному випадку підстав для зупинення провадження у цій справі, виходячи з того, що пункт 5 ч. 1 ст. 236 КАС України передбачає підставою для зупинення провадження у справі в разі, зокрема, - перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Вказана норма, як вірно зазначив суд першої інстанції, стосується, зокрема сторони (позивача чи відповідача) фізичної особи, яка перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже, доводи апелянта у цій частині є необґрунтованими.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

Підсумовуючи усе викладене вище, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Установлені під час розгляду даної справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки у повному обсязі спростовують наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи.

Колегія суддів підтверджує, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2023 року у справі №420/13071/22 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді А.І. Бітов Ю.М. Градовський