Справа № 480/4171/23
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2023-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 серпня 2023 року Справа № 480/4171/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі: судді - Осіпової О.О., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/4171/23 за позовом ОСОБА_1 до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Таран Ірини Миколаївни про відкриття виконавчого провадження ВП № 71367959 від 22.03.2023.
Свої вимоги мотивує тим, що датою видачі виконавчого документу - вимоги про сплату боргу (недоїмки) №ф-2470-54 є 13.11.2018, яку протягом трьох місяців не пред`явлено до примусового виконання, що суперечить ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувачем за цим документом є держава.
Крім того, всупереч ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ не було повернуто стягувачу.
Ухвалою від 08.05.2023р. провадження у справі відкрито, внаслідок введення військового стану в України з метою забезпечення безпеки учасників процесу розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.26-28), в якому у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки у старшого державного виконавця відсутні підстави для застосування норми ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
На думку представника Ковпаківського ВДВС, при відкритті виконавчого провадження слід враховувати вимоги абзацу 10 пункту 10-2 розділу ХІІІ «Про внесення змін до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 15.03.2022р., яким передбачено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Із системного аналізу правових норм спеціального законодавства слідує, що виконавчий документ у цьому випадку звернуто до виконання стягувачем та відкрито виконавче провадження в межах строків із врахуванням положень Закону № 1404-VIII та приписів Розділу ХІІІ цього Закону та діють вказані приписи до моменту припинення або скасування воєнного стану.
Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
22.03.2023р. старшим державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Таран І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 71367959, боржником в якій зазначено ОСОБА_3 , (на даний час - ОСОБА_4 , що вбачається зі свідоцтва про зміну імені Серія НОМЕР_1 ).
Дата набрання чинності вимогою значиться як 03.12.2018р.
Крім того, в межах виконавчого провадження №71367959 винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22.03.2023, постанову про стягнення виконавчого збору від 22.03.2023 та постанову про арешт коштів боржника від 31.03.2023.
Представником позивача згідно з ч.3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» подано скаргу з вимогою скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 71367959, а також про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22.03.2023, постанову про стягнення виконавчого збору від 22.03.2023 та постанову про арешт коштів боржника від 31.03.2023.
Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, суд зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:
1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;
1-1) судові накази;
2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;
3) виконавчих написів нотаріусів;
4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;
5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;
6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;
7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;
8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;
9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень
10) рішень Органу суспільного нагляду за аудиторською діяльністю або Аудиторської палати України, які законом визнані виконавчими документами;
11) рішень Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про застосування заходів реагування у вигляді штрафу (частина 1 стаття 3 Закону України "Про виконавче провадження").
Судом встановлено, що ГУ ДФС у Сумській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018р. №Ф-2479-54У за платежем «єдиний соціальний внесок».
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України № 2464-VI від 08.07.2010 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі -Закон № 2464-VI).
Так, згідно з приписами частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Відтак, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018р. №Ф-2479-54У є виконавчим документом, який може бути пред`явлено до примусового виконання.
Частинами 1, 2, 4, 5 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Під час судового розгляду судом з`ясовано, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018р. №Ф-2479 була повернута 27.12.2018р. податковому органу після пред`явлення на підставі пункту 2 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).
Відтак, враховуючи приписи частини 5 статті 12 Закону №1404-VIII, з 27.12.2018р. (дата останнього повернення вимоги) розпочався тримісячний строк для пред`явлення вимоги від 13.11.2018р. №Ф-2479 до виконання. У свою чергу, сплив такий строк 27.03.2019р.
Водночас, відповідачем не враховано вищезазначені обставини та 22.03.2023р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№71367959 у зв`язку з примусовим виконанням вимоги від 13.11.2018р. №Ф-2479.
Отже, суд дійшов висновку, що така постанова є протиправною, а тому підлягає скасуванню.
З приводу посилання представника відповідача на пункт 10-2 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", доповненого Законом України від 15 березня 2022 року №2129-ІХ, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, суд вважає необхідним зазначити наступне.
24.02.2022 року указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено воєнний стан.
Указом Президента України від 14.03.2022 року за №133/2022, затвердженим Законом від 15.03.2022 року №7168, продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хв. 26 березня строком на 30 діб.
Відповідно до пункту 10-2 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", доповненого Законом України від 15 березня 2022 року №2129-ІХ, який набрав чинності з 26 березня 2022 року, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Як вбачається із пункту 2 пояснювальної записки до Закону від 15 березня 2022 року №2129-ІХ, прийняття цього Закону є необхідним з метою забезпечення захисту національних інтересів у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та забезпечення конституційних прав і свобод людини та громадянина в умовах воєнного стану.
З огляду на це, суд дійшов висновку, що вказані законодавчі зміни щодо порядку пред`явлення виконавчого документа до виконання стосуються лише тих виконавчих документів, строк пред`явлення яких до виконання не сплинув станом на 26 березня 2022 року, тобто на день набрання чинності Законом України від 15 березня 2022 року №2129-ІХ.
Згідно з вимогами пункту 1 частини 1, 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Суд встановив, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018р. №Ф-2479 набрала законної сили 03.12.2018р., строк пред`явлення постанови до виконання до 03.03.2019р. включно, після чого вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018р. №Ф-2479 була повернута 27.12.2018р. податковому органу після пред`явлення до примусового виконання.
Отже, з 27.12.2018р. (дата останнього повернення вимоги) розпочався тримісячний строк для пред`явлення вимоги від 13.11.2018р. №Ф-2479 до виконання, який сплив 27.03.2019р., тобто майже за три роки до набрання чинності Законом № 2129-IX від 15 березня 2022 року та введення воєнного стану в Україні.
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтями 72-76 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи викладене, оцінивши достовірність та достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, відповідно до свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Що стосується клопотання позивача стягнути з відповідача на свою користь витрати з професійної правничої допомоги у розмірі 4000грн., суд зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 7статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Судом встановлено, що на момент вирішення питання про розподіл судових витрат позивачем надано суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання професійної правничої допомоги, копію договору про надання правничої (правової) допомоги в адміністративній справі від 11.04.2023р.
Відповідно до п.4.1 договору гонорар є формою винагороди адвоката за надання правової допомоги клієнту і встановлюється у розмірі 4000грн. Вартість послуг є орієнтованою та з врахуванням фактичних витрат може бути змінена у зв`язку зі зміною та терміну виконання доручення.
Пунктом 4.2 договору передбачено, що гонорар сплачується адвокату в любий спосіб, визначений сторонами, протягом десяти днів з моменту підписання договору.
Тобто, за умовами договору, оплата за надані послуги здійснюється г протягом 10 днів з дня підписання договору.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано доказ їх реальної сплати, зокрема, надано копію банківської платіжної інструкції на суму 4000грн. із призначенням платежу «оплата послуг адвоката надання правничої (правової) допомоги в адміністративній справі за договором від 11.04.2023р.» б/н (а.с.25).
Оцінюючи подані документи, якими обґрунтовано реальність надання послуг, та розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що предмет спору в цій справі не є значно складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, оскільки представником позивача складено лише позовну заяву.
Тобто не надано обґрунтованих доказів того, що підготовка позовної заяви у цій справі вимагала значного обсягу часу та за своїми характеристиками була віднесена до обсягу складних справ.
При цьому, суд враховує, що у відзиві на позовну заяву представник Ковпаківського ВДВС наголошує на відсутності підстав для стягнення із нього понесених судових витрат.
За таких обставин, суд оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на підготовку позову, дійшов висновку, що справедливим та співрозмірним є призначення компенсації витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Таран Ірини Миколаївни про відкриття виконавчого провадження ВП № 71367959 від 22.03.2023.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Осіпова