Справа № 420/11075/23
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеської області щодо не застосування компенсаційних заходів, спрямованих на компенсацію втрати частини доходів пенсіонера ОСОБА_1 у вигляді нарахування 3 відсотків річних та компенсації інфляційних втрат на суми заборгованості у судової справі 420/2335/20 в розмірі 15518,15 гривень з 10 лютого 2021 року, у судової справі 420/10331/21 в розмірі 132030,87 гривень з 27 жовтня 2021 року, у судової справі 420/2518/22 в розмірі 104084,54 гривень з 28 червня 2022 року, протиправною; зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеської області застосувати компенсаційні заходи, спрямованих на компенсацію втрати частини доходів пенсіонера ОСОБА_1 у вигляді нарахування 3 відсотків річних та компенсації інфляційних втрат на суми заборгованості у судової справі 420/2335/20 в розмірі 15518,15 гривень з 10 лютого 2021 року до моменту виплати, у судової справі 420/10331/21 в розмірі 132030,87 гривень з 27 жовтня 2021 року до моменту виплати, у судової справі 420/2518/22 в розмірі 104084,54 гривень з 28 червня 2022 року до моменту виплати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за підсумками розгляду трьох судових справ відповідач має грошовий борг перед позивачем на загальну суму 251633,56, якій виник починаючи з лютого 2021 року та досі не виплачені, що не відповідає поняттю «розумного строку» відповідно приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, а саме якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Пенсійні виплати повинні бути захищені від процесів знецінення грошей, якщо таки виплати здійснені не своєчасно з вини державних органів, відповідних за такі виплати. Це положення законодавцем реалізовано у ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі по тексту Закон 2262-ХІІ), а саме: «Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів», Крім того, частиною 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що: «Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом». Тобто, законодавцем чітко визначено, що прострочену заборгованість за пенсійними виплатами боржник повинен виплачувати з застосуванням компенсаційних заходів, спрямованих на компенсацію втрати частини доходу. Відповідно до чого, Позивач вважає, що до правовідносин, що склалися проміж Позивачем та Відповідачем, з моменту набуття чинності судовими рішеннями у вищезазначених справах, повинні бути застосовані положення вищеозначених статей Закону, тобто, нарахувати та здійснити виплату позивачу суму недоплаченої частини розміру пенсії із застосуванням компенсації 3% річних та інфляційних втрат.

Відзив на адміністративний позов від відповідача до суду не надійшов, у зв`язку із чим справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України.

12.06.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (позивач отримав відзив на електронну пошту 10.06.2023, проте до суду відзив не надійшов).

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його відсутність задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років з 01.11.2008 згідно з Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 71% відповідних сум грошового забезпечення.

Рішенням ООАС від 30.11.2020 № 420/2335/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок та виплату пенсії (із врахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 з 05 березня 2019 року з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року.

На виконання зазначеного рішення суду ГУ ПФУ здійснено перерахунок розміру пенсії, проте не виплачено суму заборгованості в розмірі 15518,15 гривень.

Рішенням ООАС від 25.08.2021 № 420/10331/21 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки від 17 березня 2021 року №764/у про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року, виданої ДП Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, а також здійснити відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вищезазначеного судового рішення ГУ ПФУ проведено перерахунок розміру пенсії, проте не виплачено суму заборгованості в розмірі 132030,87 гривень.

Рішенням ООАС від 26.05.2022 № 420/2518/22 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01.12.2019 року та з 01.02.2022 року обчислення та виплату ОСОБА_1 пенсії, перерахованої з 01.12.2019 року та з 01.02.2022 року на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 17 березня 2021 року №764/у, оформленої ДУ Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області, без обмеження її максимальним розміром (з урахуванням раніше проведених виплат).

На виконання вищезазначеного судового рішення ГУ ПФУ проведено перерахунок розміру пенсії, проте не виплачено суму заборгованості в розмірі 104084,54 гривень.

25 квітня 2023 року позивач отримав відповідь на звернення, у якій відповідачем зазначено, що заборгованість станом на 01 квітня 2023 року за справами 420/2335/20 складає суму 15518,15 грн, 420/10331/21 складає суму 132030,87 грн, 420/2518/22 складає суму 104084,54 грн, тобто, суми заборгованості станом на 10.02.2021 р. (справа 420/2335/20), станом на 27.10.2021 р. (справа 420/10331/21), станом на 22.06.2022 р. (справа 420/2518/22) станом на 01 квітня 2023 року залишилися без змін, тобто, під час всього строку затримки виплати заборгованості відповідач компенсаційні заходи, спрямовані на компенсацію втрати частини доходу, не застосовує, що зумовило позивача звернутися до суду із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Обґрунтовуючи наявність законодавчо визначених підстав для стягнення з відповідача інфляційних витрат позивач посилається на положення ст.625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч.2-4, 6 ст.11 ЦК України).

Згідно з ч.5 ст.11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом ст.524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь іншої сторони (кредитора), яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами ст.549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 08.02.2018 року у справі №826/22867/15 Верховий Суд зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Водночас, суд зазначає, що положення ст.625 ЦК України, знаходяться у Главі 51 (правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання) Розділу першого (загальні положення про зобов`язання) Книги 5 (зобов`язальне право) Цивільного кодексу України.

Предметом регулювання цього розділу є правовідносини та зобов`язання, які виникають з підстав встановлених ст.11 цього кодексу.

Зобов`язання щодо сплати заборгованості по пенсії, яке виникає із судового рішення до цих зобов`язань не відноситься, а тому до цих правовідносин та зобов`язань не може застосовуватись положення ст.625 ЦК України. Вказаний висновок висловлено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року по справі №712/1924/18.

Крім того суд звертає увагу, що спірні правовідносини є правовідносинами щодо захисту соціальних прав та врегульовані пенсійним законодавством, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та позивач не є кредитором по відношенню до відповідача.

Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (стаття 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).

Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.

Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами.

Таким чином, проаналізувавши зміст наведених норм, суд вважає, що передбачене нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах, а тому дія ч.2 ст.625 ЦК України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, не поширюється на правовідносини, які є предметом спору у даній справі.

Крім того, відповідно до ст.1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Разом з цим суд зазначає, що ч.2 ст.55 Закону №2262-XII визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

Проте позивачем не заявлено відповідних позовних вимог у цій справі.

Водночас, слід зазначити, що за цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Крім того, у постанові від 05.03.2020 у справі № 140/1547/19, Верховний Суд зазначив, що згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відтак, оскільки з матеріалів справи судом встановлено, що позивачу не здійснено виплату заборгованості, то і юридичного факту, з яким пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, немає. Натомість така виплата відбувається одночасно із виплатою заборгованості, чого за обставин справи не відбулося, а тому позивачем передчасно пред`явлено позовні вимоги щодо бездіяльності відповідача.

Враховуючи вищевикладене та те, що спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а є публічно-правовими, регулюються спеціальними законами, у пенсійного органу не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у порядку ст.11 ЦК України як зобов`язання боржника виплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, у суду відсутні підстави для застосування ст.625 ЦК України.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, cуд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (м. Одеса, вул. Канатна, 83, 65012; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк