Справа № 420/15032/23
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2023-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 95 від 09.09.2022 року Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо відмови в призначені пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування шляхом зарахування періодів роботи з 10.11.1980 року по 10.07.1992 року починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 05.09.2022 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування шляхом зарахування періодів роботи з 10.11.1980 року по 10.07.1992 року починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 05.09.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що пенсійний орган протиправно не зарахував до його страхового стажу період роботи 10.11.1980р. по 10.07.1992р. Позивач не може нести відповідальність за заповнення трудової книжки, а недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу за спірний період. Позовні вимоги просить задовольнити.

За змістом відзиву, відповідач позовні вимоги не визнає та у задоволенні позову просить відмовити. Позивачеві не вистачило страхового стажу для призначення пенсії. Спірний період до страхового стажу не зараховано, оскільки запис у трудовій книжці завірено печаткою підприємства, яку не можливо ідентифікувати. Крім того, на думку пенсійного органу, позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки спірне рішення прийняте 09.09.2022 року. Також подано заяву про залишення позову без розгляду.

Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд установив таке.

05.09.2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач звернувся із заявою до пенсійного органу у віці 63 роки, що підпадає під визначений ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» віковий ценз.

До страхового стажу позивачеві зараховано 12 років 03 місяці 16 днів (за відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування).

До страхового стажу не зараховано період трудової діяльності позивача за записами №6-№13 трудової книжки НОМЕР_1 від 31.01.1978 року з 10.11.1980р. по 10.07.1992р., оскільки запис про звільнення завірений печаткою підприємства яку нне можливо ідентифікувати, порушені вимоги п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993р. №58.

09.09.2022 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області №95 відмовлено позивачеві у призначенні пенсії.

Позивач вважає рішення пенсійного органу протиправним, як і дії щодо неврахування спірного періоду до страхового стажу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон № 1058) та Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі Закон № 1788).

Згідно зі ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058).

Статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно зі ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).

Відповідно до Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, зміст наведених норм дає підстави стверджувати, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи.

Як встановлено судом, записами №6-№13 трудової книжки НОМЕР_1 від 31.01.1978 року зафіксований період трудової діяльності позивача з 10.11.1980р. по 10.04.1992р. у Київкульторзі. Запис №13 про звільнення 10.04.1992 року засвідчений підписом уповноваженої особи та печаткою із відповідним посиланням на наказ.

Разом із тим, відбиток печатки є нечітким, що слугувало підставою для відмови у зарахуванні цього періоду до страхового стаду позивача.

На дату внесення цих записів до трудової книжки позивача була чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок, на підприємствах, установах та організаціях від 20.06.1974 № 162, затвердженої Державним комітетом СРСР про працю та соціальні питання.

Так, відповідно до згаданої Інструкції, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність. Прийняття на роботу без трудової книжки не допускається.

Заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника…

До трудової книжки заносяться відомості про працівника …, про його роботу …, нагороди …

Пунктом 2.6 Інструкції передбачено, що запис у трудовій книжці про звільнення працівника здійснюється з дотриманням таких правил: у графі 1 проставляється порядковий номер запису; у графі 2 дата звільнення; у графі 3 підстава звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дата та номер.

Пунктом 4.1 Інструкції передбачено, що при звільненні працівника або службовця всі записи про роботу, нагороди та заохочення, внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Суд зазначає, що за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині зарахування періодів трудової діяльності до страхового стажу.

Подібний правовий висновок сформований Верховним Судом у Постанові від 30.09.2021 року по справі № 300/860/17.

Також варто зауважити, що саме орган пенсійного фонду України відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону № 1058, а не особа, наділений правом, в разі наявності певних розбіжностей у документах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, в тому числі пенсійних органів іноземних держав, та не перекладати на особу обов`язок збирання доказів щодо підтвердження періодів трудової діяльності.

Враховуючи, що записи про спірну трудову діяльність позивача містять посилання на накази, а також засвідчені уповноваженою посадовою особою підприємства та печаткою, хоч і нечіткою, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача період роботи з 10.11.1980р. по 10.04.1992р. у Київкульторзі (записи №6-№13).

З огляду на неправильний обрахунок страхового стажу позивача оскаржуване рішення є неправомірним та підлягає скасуванню.

Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання призначити пенсію, то така вимога є передчасною, оскільки пенсійним органом рішення про призначення пенсії позивачу із урахуванням спірного періоду трудової діяльності ще не приймалось.

Судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

З приводу строку звернення до суду у цьому спорі та заяви про залишення позову без розгляду з підстав порушення строку звернення до суду необхідно зазначити наступне.

Питання строків звернення до суду врегульоване ст. 122 КАС України.

Спір у даному випадку виник з підстав неправильного обрахунку пенсійним органом страхового стажу позивача, що призвело до відмови у призначенні пенсії за віком.

Рішення про відмову у призначенні пенсії було прийняте 09.09.2022 року.

Позивач зазначає, що про оскаржуване рішення йому стало відомо із відповіді відповідача на адвокатський запит в його інтересах від 15.06.2023 року.

Наведене відповідачем не спростовано, надано лист від 15.09.2022 року, яким позивач мав би бути повідомлений про прийняте рішення, однак докази його надіслання/вручення до суду не надано.

Вищенаведене підтверджує факт дотримання позивачем строку звернення до суду.

Відтак, доводи відповідача щодо порушення строку звернення суд відхиляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Необхідно зауважити, що часткове задоволення позовних вимог, у даному випадку, не впливає на розмір судового збору, який підлягає стягненню, оскільки обсяг задоволених вимог фактично не відрізняється від кількості тих, за які такий збір був сплачений.

Керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 09.09.2022 року №95 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 05.09.2022 року із зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 10.11.1980р. по 10.04.1992р. у Київкульторзі за записами №6-№13) трудової книжки НОМЕР_2 від 31.01.1978 року.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.Ф. Попов