Справа № 300/3077/23
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" липня 2023 р. справа № 300/3077/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Гомельчука С.В.,
ВСТАНОВИВ:
Кравців Тетяна Анатоліївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 (надалі позивачка) звернулася в суд до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі відповідач, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
Адміністративний позов мотивований тим, що позивачка, у зв`язку із перебуванням за межами України, надала своїй дочці ОСОБА_2 доручення на отримання належних їй пенсійних виплат. З метою отримання цих пенсійних виплат ОСОБА_2 звернулася до пенсійного органу з заявою та пакетом документів, які підтверджують право на отримання пенсії позивачкою ОСОБА_1 . Однак ГУ ПФУ в Івано-Франківській області відмовило в задоволенні такої заяви, мотивуючи це тим, що для отримання такої пенсії позивачка повинна звернутися до пенсійного органу особисто. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_2 звернулася до суду з такими позовними вимогами, з урахуванням уточнень:
- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за заявою, поданою її представником;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Івано-Франківській області поновити виплату пенсії по інвалідності, починаючи з грудня 2022 року і надалі, та виплатити неотриману пенсію за 9 місяців 2022 року.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), в порядку, визначеному статтею 263 КАС України.
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалося правом подання відзиву, який отримано судом 23.06.2023. Відповідач вважає, відповідно до пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005, що заява про продовження виплати пенсії за довіреністю повинна бути подана пенсіонером особисто. Оскільки із відповідною заявою позивачка не зверталась, листами ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 07.02.2022 та від 31.03.2023 надавались відповідні роз`яснення щодо припинення виплати пенсії з 01.12.2022 та повідомлено про встановлений законом порядок продовження виплати пенсії за довіреністю. Відтак, вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
У період з 26.06.2023 по 10.07.2023 включно головуючий суддя у справі перебував у відпустці
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, встановив такі обставини.
16.01.2007 ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності (ІІ група, загальне захворювання), про що свідчить наявна у справі копія пенсійного посвідчення від 23.02.2007 за № НОМЕР_1 (а.с. 13). Як зазначає представник позивачки та не заперечується відповідачем, виплата пенсії здійснювалась пенсіонерці через відділення АТ «ПриватБанк» - на картковий рахунок.
Як вбачається з матеріалів справи, 08.11.2021 громадянкою України, яка знаходиться на території держави Ізраїль, місто Нетанія, ОСОБА_1 оформлено Генеральну довіреність, якою уповноважено ОСОБА_2 бути представником позивачки в державних органах, в т.ч. пенсійного фонду з правом надання набору соціальних послуг, з правом отримання та надання виписок, з правом подачі від її імені заяв, а також одержування належних позивачці майна, грошей, документів від усіх установ (банків, пошти) тощо (а.с. 8 та зворотна сторона). Довіреність видана терміном на 3 (три) роки без права передоручення третім особам.
З 01.12.2022 виплату пенсії позивачці припинено.
22.02.2023 ОСОБА_2 , в інтересах позивачки, звернулась до пенсійного органу із заявою про здійснення виплат пенсії на особистий рахунок ОСОБА_1 в АТ «Приватбанк» та про перерахунок всіх пенсійних виплат за 2022 рік (а.с. 9).
Листом від 31.03.2023 за №2356-1933/Ш-02/8-0900/23 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області поінформувало, що відповідно до листа від 07.02.2022 пенсійний орган повідомляв позивачку про необхідність особистого звернення до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про продовження виплати пенсії через банківську установу. Таку заяву у вказаний у попередньому листі термін позивачкою не було подано. Також зазначено, що з травня 2022 року виплату пенсії ОСОБА_1 переведено на відділення поштового зв`язку за місцем проживання пенсіонерки (м.Долина) за даними електронної пенсійної справи. У зв`язку з відсутністю позивачки за місцем проживання, пенсія за період з 01.05.2022 по 31.08.2022 поверталась відділенням поштового зв`язку, як невиплачена. За вересень, жовтень, листопад 2022 року пенсія виплачена поштовим переказом в м. Івано-Франківськ. У зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців виплату пенсії з грудня 2022 року припинено (а. с. 10).
ОСОБА_2 12.04.2023 повторно звернулася із заявою до пенсійного органу, де просила відновити виплату пенсії ОСОБА_1 та здійснити нарахування невиплаченої пенсії за 2022 та 2023 роки (а.с. 11). На таке звернення Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області надіслало лист позивачці від 19.05.2023 за №4432-4051/Ш-02/8-0900/23 (а.с.12), зі змісту якого вбачається, що відмова пенсійного органу у перерахунку пенсії мотивована необхідністю особистого звернення ОСОБА_1 до відділу обслуговування громадян із заявю про поновлення виплати пенсії.
Відтак, не погоджуючись із такою бездіяльністю пенсійного органу, ОСОБА_2 звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 з з даним позовом, оскільки вважає, що право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися із місцем проживання людини.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46, пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування ( далі також -Закон №1058-IV).
Статтею 5 вказаного Закону встановлено, що виключно цим Законом визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням та порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно із частиною 1 статті 7 згаданого Закону загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Відповідно до статті 47 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частинами 1-2 статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною 3 статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Статтею 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Суд звертає увагу, що стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання.
Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).
Відповідно до статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав, в тому числі права на пенсійне забезпечення. Тобто громадянин України, проживаючи за кордоном, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України.
Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 за №25-рп/2009 визнано неконституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49 та друге речення статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з вказаним рішенням Конституційного Суду України, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з 07.10.2009 порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали за кордон, регулюється нормами Закону України Про загальнообов`язкове пенсійне страхування з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №127/20588/17, від 18.07.2018 у справі №263/3644/17, від 17.08.2018 у справі №667/1514/16-а, а також у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі №805/402/18, яка набрала законної сили 04.09.2018 згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 14.09.2006, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви №68385/10 та №71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі Щокін проти України (Заяви №23759/03 та №37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Крім того, Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 54 рішення у справі Пічкур проти України, що набрало статусу остаточного 02.02.2014, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). Наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (пункт 54).

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України. Крім того, невнесення Верховною Радою України відповідних змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 за №25-рп/2009 не може бути підставою для припинення виплати пенсії особі, яка проживає за кордоном.

Суд констатує, що підставою для відмови у поновленні/продовженні виплати пенсії ОСОБА_1 відповідачем, у листах на звернення позивачки, слугувало неподання нею заяви про поновлення/продовження виплати пенсії особисто.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 (далі Порядок №22-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, особа має право звертатись до органу пенсійного фонду через свого представника, повноваження якого підтверджені в установленому законодавством порядку.

Згідно з пунктом 2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У пункті 2.9 Порядку №22-1 зазначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

При поданні документів для поновлення виплати пенсії, ОСОБА_2 надала заяву від 22.02.2023, підписану особисто ОСОБА_1 , а також Генеральну довіренсть від 08.11.2021, оформлену ОСОБА_1 на свого уповноваженого законного представника ОСОБА_2 .

Відтак, повноваження представника Кравців Т.А. підтверджені в установленому законодавством порядку, а тому вищевказана підстава для відмови у поновленні виплати пенсії позивачці не відповідає нормам діючого законодавства.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що означена бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо поновлення виплати позивачці пенсії по інвалідності є протиправною. Відтак, наявні підстави для зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії по інвалідності, починаючи з грудня 2022 року.

Що стосується вимоги позивачки щодо зобов`язання відповідача виплатити неотриману пенсію за 9 місяців 2022 року, суд звертає увагу, що з матеріалів справи, зокрема, з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 31.03.2023 за №2356-1933/Ш-02/8-0900/23, слідує, що за вересень, жовтень, листопад 2022 року пенсія була виплачена поштовим переказом в м. Івано-Франківськ. Зазначена обставина також підтверджується заявою позивачки (а.с.11), в якій вказано «…пенсію з вересня по листопад 2022 р. отримувала у відділенні поштового зв`язку м. Івано-Франківська.»

З урахуванням викладеного, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивачки, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 неотриману пенсію за 2022 рік (до 01.12.2022), з урахуванням проведених платежів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Крім того, згідно із пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зауважує, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своєї бездіяльності.

Відповідно до частини 2 статті 87 Закону України Про пенсійне забезпечення суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Під час розгляду справи встановлено, що пенсія не виплачувалась ОСОБА_1 саме з вини пенсійного органу, на який покладено обов`язок щодо нарахування та виплати пенсії. Як наслідок, право позивачки на поновлення пенсії з грудня 2022 року є абсолютним та не може бути обмежене будь-яким строком у силу вимог чинного законодавства.

Підсумовуючи попередні висновки, суд вважає, що позов належить до часткового задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що згідно з копією посвідчення серії № НОМЕР_1 від 23.02.2007 позивачка є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України та відповідно до статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору за подання позову з таким характером спору.

З огляду на те, що позивачка не понесла судових витрат по сплаті судового збору, за відсутності доказів понесення сторонами інших судових витрат у справі, керуючись статтею 139 КАС України, відсутні підстави для розподілу судових витрат у справі.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо невиплати раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за заявою, поданою її представником.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) поновити нарахування та виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), починаючи з грудня 2022 року і надалі, та виплатити неотриману пенсію за 2022 рік (до 01.12.2022), з урахуванням проведених платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.