Справа № 520/2621/22
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 р. Справа № 520/2621/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2023, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 18.01.23 по справі № 520/2621/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в частині встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 68% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та в частині не зарахування до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання: строкової військової служби з 14.11.1976 по 29.11.1978, що становить 2 роки 15 днів, помічника прокурора у прокуратурі м. Павлограда прокуратури Дніпропетровської області, з 06.04.1987 по 25.06.1987, що становить 2 місяці та 19 днів, старшого юрисконсульта у Павлоградському Виробничому об`єднанні по добичі вугілля з 09.11.1987 по 21.03.1988, що становить 4 місяці 27 днів, юрисконсульта 1 категорії в Орендному підприємстві Ремонтно-будівельне Управління № 3 з 24.01.1990 по 21.06.1991, що становить 1 рік чотири місяці та 27 днів, та державного інспектора-провідного спеціаліста Харківського обласного центру зайнятості населення з 24.06.1991 по 26.06.1992, що становить 1 рік та два дні, вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, загальною тривалістю більше 5 років; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання: 2 роки та 15 днів строкової військової служби, та три роки стажу роботи за юридичною спеціальністю, вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області встановити ОСОБА_1 з 15 вересня 2021 року щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці у розмірі 78 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру, здійснивши перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 15.09.2021 року виходячи з розміру 78%, та виплатити ОСОБА_1 недоотриману різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання з 15.09.1921 до моменту здійснення перерахунку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в частині встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 68% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та в частині не зарахування до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання: строкової військової служби з 14.11.1976 по 29.11.1978, що становить 2 роки 15 днів; період роботи на посаді помічника прокурора у прокуратурі м. Павлограда прокуратури Дніпропетровської області, з 06.04.1987 по 25.06.1987, що становить 2 місяці та 19 днів; період роботи на посаді старшого юрисконсульта у ОСОБА_2 об`єднанні по добичі вугілля з 09.11.1987 по 21.03.1988, що становить 4 місяці 27 днів; період роботи на посаді юрисконсульта 1 категорії в Орендному підприємстві Ремонтно-будівельне Управління № 3 з 24.01.1990 по 21.06.1991, що становить 1 рік чотири місяці та 27 днів; період роботи на посаді державного інспектора-провідного спеціаліста Харківського обласного центру зайнятості населення з 24.06.1991 по 26.06.1992, що становить 1 рік та два дні, вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання: строкову військову службу з 14.11.1976 по 29.11.1978, що становить 2 роки 15 днів; роботу на посаді помічника прокурора у прокуратурі м. Павлограда прокуратури Дніпропетровської області, з 06.04.1987 по 25.06.1987, що становить 2 місяці та 19 днів; роботу на посаді старшого юрисконсульта у ОСОБА_2 об`єднанні по добичі вугілля з 09.11.1987 по 21.03.1988, що становить 4 місяці 27 днів; роботу на посаді юрисконсульта 1 категорії в Орендному підприємстві Ремонтно-будівельне Управління № 3 з 24.01.1990 по 21.06.1991, що становить 1 рік чотири місяці та 27 днів; роботу на посаді державного інспектора-провідного спеціаліста Харківського обласного центру зайнятості населення з 24.06.1991 по 26.06.1992, що становить 1 рік та два дні, вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 78% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 15 вересня 2021 року та виплатити ОСОБА_1 недоотримані різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання з 15 вересня 2021 року до моменту здійснення перерахунку. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 44 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що відповідач здійснював свої повноваження в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а отже своїми діями права та законні інтереси позивача не порушив. Стосовно вимоги позивача зарахувати до суддівського стажу роботу на посаді старшого юрисконсульта у Павлоградському Виробничому об`єднанні по добичі вугілля, роботу на посаді юрисконсульта 1 категорії в Орендному підприємстві Ремонтно-будівельне Управління №3, роботу на посаді державного інспектора-провідного спеціаліста Харківського обласного центру зайнятості населення, зазначає, що ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-XII надано вичерпний перелік посад, робота на яких зараховується до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, до якого не входять вищезазначені посади, які обіймав позивач. Вказує, що вимога позивача про зарахування до суддівського стажу строку військової служби та половину навчання в вищому юридичному навчальному закладі є необґрунтованою, оскільки Указ Президента України від 10.07.1995 №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» та постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» втратили чинність. Стосовно вимоги зарахувати до суддівського стажу період роботи в органах прокуратури, зауважує, що Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІ, який набрав чинності 29.03.2015 та яким внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, не містять положення стосовно збереження за суддями стажу роботи, який на момент набрання ним чинності надавав їм право на певний розмір доплати за вислугу років або право на вихід у відставку. Щодо позовної вимоги здійснити перерахунок в розмірі 78%, наголошує, що чинним Законом №1402-VІІІ передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування щомісячного довічного грошового утримання, тому відсутні правові підстави для обрахунку щомісячного довічного грошового утримання одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розміру щомісячної суддівської винагороди) за Законом №1402-VІІІ, а розміру відсотку - за Законом №2453-VІ.

Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа та листом ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до постанови Верховної ради України від 19.06.1992 №2486-XII ОСОБА_1 призначено арбітром арбітражного суду Харківської області.

Наказом Голови арбітражного суду Харківської області №48-к від 26.06.1992 ОСОБА_1 зараховано до штату арбітражного суду Харківської області на посаду арбітра арбітражного суду Харківської області.

У 2001 році арбітражний суд Харківської області перейменовано у господарський суд Харківської області, посаду арбітра перейменовано на посаду судді.

Постановою Верховної Ради України від 12.07.2001 №2669ІІІ ОСОБА_1 обрано на посаду судді Харківського апеляційного господарського суду безстроково.

На підставі Указу Президента України від 28.09.2018 №295/2018 «Про переведення суддів» ОСОБА_1 зараховано до штату Східного апеляційного господарського суду.

Вищою радою правосуддя ухвалено рішення від 17.08.2021 №1831/0/15-21 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Східного апеляційного господарського суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно з наказом голови Східного від 18.08.2021 №39-к суддю ОСОБА_1 25.08.2021 року відраховано зі штату Східного апеляційного господарського суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в якому також зафіксовано стаж роботи позивач на посаді судді 34 роки.

Відповідно до проведеного Східним апеляційним господарським судом розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 30.08.2021 №17608 стаж роботи судді ОСОБА_1 складає 34 роки 02 місці 05 днів, до якого включені наступні періоди:

1) строкова військова служба з 14.11.1976 по 29.11.1978 (2 роки 15 днів);

2) помічник прокурора у прокуратурі м. Павлограда прокуратури Дніпропетровської області з 06.04.1987 по 25.06.1987 (2 місяці 19 днів);

3) старший юрисконсульт у Павлоградському Виробничому об`єднанні по видобутку вугілля з 09.11.1987 по 21.03.1988 (4 місяці 12 днів);

4) юрисконсульт 1 категорії в Орендному підприємстві Ремонтно будівельного управління № 3 з 24.01.1990 по 21.06.1991 (1 рік 4 місяці 27 днів)

5) державний інспектор провідний спеціаліст Харківського обласного центру зайнятості населення з 24.06.1991 по 26.06.1992 (1 рік 2 дні);

6) арбітр, суддя в Господарському (арбітражному) суді Харківської області з 26.06.1992 по 11.09.2011 (09 років 02 місяці 15 днів);

7) суддя Харківського апеляційного господарського суду з 12.09.2001 по 01.10.2018 (17 років 00 місяців 19 днів);

8) суддя Східного апеляційного господарського суду м.Харкова з 02.10.2018 по 18.08.2021 (02 роки 10 місяців 16 днів).

Як вбачається з позовної заяви, 15.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про перерахунок пенсії, перехід з пенсії за віком на щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці, у зв`язку зі звільнення з посади судді з 25.08.2021 року.

Відповідно до рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 01.10.2021 №43 страховий стаж ОСОБА_1 до 01.01.2004 року становить 29 років 3 місяці 23 днів, з огляду на що позивачу визначено відсоток розрахунку пенсії від заробітку у розмірі 68%.

Підставою звернення позивача до суду із даним позовом слугували обставини не погодження з визначеним відповідачем відсотковим значенням щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 68%, що стало наслідком не зарахування суб`єктом владних повноважень до суддівського стажу ОСОБА_1 періодів роботи, а саме: строкової військової служби з 14.11.1976 по 29.11.1978 (2 роки 15 днів); роботи на посаді помічника прокурора у прокуратурі м. Павлограда прокуратури Дніпропетровської області з 06.04.1987 по 25.06.1987 (2 місяці 19 днів); старшого юрисконсульта у Павлоградському Виробничому об`єднанні по видобутку вугілля з 09.11.1987 по 21.03.1988 (4 місяці 12 днів); юрисконсульта 1 категорії в Орендному підприємстві Ремонтно будівельного управління №3 з 24.01.1990 по 21.06.1991 (1 рік 4 місяці 27 днів); державного інспектора провідного спеціаліста Харківського обласного центру зайнятості населення з 24.06.1991 по 26.06.1992 (1 рік 2 дні).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача щодо встановлення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 68% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та не зарахування до стажу роботи спірних періодів. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, спірні періоди та здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 78% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 15.09.2021 року та виплатити позивачу недоотримані різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання з 15.09.2021 року до моменту здійснення перерахунку. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх передчасності та необґрунтованості.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.10.2005 року №8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 року №18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього, Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24.06.1999 року №6-рп/99, від 20.03.2002 року №5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 року №19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 року №8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 року №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення №10-рп/2008 від 22.05.2008 року.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі по тексту - Закон №1402-VIII).

Положеннями ч.1 ст.142 Закону №1402-VIII перебачено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Згідно з ч.1 ст.116 Закону №1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

За приписами ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

В силу ч.5 ст.142 Закону №1402-VIII, пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Абзацом 4 пункту 34 розділу XII Закону №1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Таким чином, для суддів, призначених чи обраних на посаду до набрання чинності Законом №1402-VIII, до стажу роботи на посаді судді зараховуються також періоди відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 15.11.2021 року у справі №580/6051/20.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На час призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського (арбітражного) суду Харківської області (26.06.1992 року) діяв Закон України від 15.12.1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі по тексту Закон №2862-ХІІ).

Відповідно до абз. 2 ч.4 ст.43 Закону №2862-ХІІ «Про статус суддів» (в редакції від 20.03.2002 року) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з ч.1 ст.25 Конституційного Договору від 08.06.1995 року №1к/95-ВР між Верховною Радою України та Президентом України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов`язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення (зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та втратив чинність із набранням чинності Конституції України 28 червня 1996 року).

Відповідно до п.1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно з ч.3 ст.106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до ч.1 ст.117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно з абз.2 ст.1 Указу Президента України від 10.07.1995 року №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Після втрати чинності ст.1 вказаного Указу Президента України, питання зарахування в стаж роботи судді інших періодів діяльності було врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 року №545 пункт 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865 (865-2005-п) «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» доповнено абзацом такого змісту: «До стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби».

Зазначена постанова Кабінету Міністрів України (№ 865-2005-п) втратила чинність 01.01.2012 року.

У відповідності до п.11 Перехідних положень Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі по тексту - Закон №2453), судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Це підтверджується також положеннями Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21.12.2016 року №1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: "Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)".

Таким чином, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу, періоду проходження строкової служби, а також роботу на посадах прокурорів.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 30.03.2023 року у справі №280/2167/21

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XI "Про військовий обов`язок і військову службу" час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Трудова книжка позивача містить записи про проходження позивачем служби в лавах Радянської Армії у період з 14.11.1976 по 29.11.1978 (що також підтверджується записами у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 ) та про роботу на посаді помічника прокурора Прокуратури м.Павлограда прокуратури Дніпропетровської області з 06.04.1987 по 25.06.1987.

Таким чином, не включення відповідачем до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, періоду проходження строкової військової служби в лавах радянської армії та часу роботи на посаді помічника прокурора, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

Вказаний висновок узгоджується із правою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №683/600/17, від 13.02.2020 року у справі №592/5433/17, від 07.09.2020 року у справі №426/14458/16, від 24.03.2020 року у справі №559/512/17, від 29.04.2020 року у справі №426/12415/16-а, від 18.06.2020 року у справі №498/337/17.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 року у справі №308/5911/17 сформував висновок, що за змістом статті 43 Закону №2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується час роботи саме на посадах прокурорів і слідчих. Роз`яснення поняття «прокурор» міститься в статті 56 Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-XII «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час роботи позивача в органах прокуратури). Під поняттям «прокурор» у цьому Законі слід розуміти: Генеральний прокурор України, перший заступник, заступники Генерального прокурора України, їх старші помічники та помічники, прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур (на правах обласних), їх перші заступники, заступники, міжрайонні прокурори, прокурори міст, районів, районів у містах та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх перші заступники і заступники, начальники головних управлінь, управлінь, відділів прокуратур, їх перші заступники, заступники, старші прокурори та прокурори прокуратур усіх рівнів, які діють у межах своєї компетенції.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив, що період проходження позивачем служби в лавах Радянської Армії у період з 14.11.1976 по 29.11.1978 та часу роботи на посаді помічника прокурора з 06.04.1987 по 25.06.1987 підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді.

З огляду на зазначене, доводи апелянта про те, що зарахування до стажу роботи на посаді судді при розрахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періоду строкової військової служби та роботи на посаді помічника прокурора не передбачено, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для зарахування до стажу роботи судді у відставці ОСОБА_1 періоду роботи на посаді старшого юрисконсульта Павлоградського виробничого об`єднання по добичі вугілля з 09.11.1987 по 21.03.1988, юрисконсульта 1 категорії Орендного підприємства ремонтно будівельного управління №3 з 24.01.1990 по 21.06.1991 та на посаді державного інспектора провідного спеціаліста Харківського обласного центру зайнятості населення з 24.06.1991 по 26.06.1992, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі №9901/537/19 зазначила, що виражене й закріплене в частині другій статті 137 Закону №1402-VIII положення (припис) про те, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, означає, що до стажу роботи на посаді судді і прирівняних до нього стажів роботи (абзац четвертий пункту 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII) додається (може додаватися) ще один вид (чи види) роботи (професійної діяльності), який раніше не охоплювався поняттям стажу роботи на посаді судді. Під цим стажем у вимірі чинного законодавчого визначення поняття "стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді" треба розуміти за якісними властивостями вид (види) певної роботи (професійної діяльності) в галузі права, який відрізняється від суддівської і прирівняної до неї роботи та має часові (кількісні) межі (строк роботи).

У постанові від 17.08.2020 у справі №9901/302/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. Водночас при обчисленні стажу, який дає право на відставку окремо слід застосовувати положення частин першої та другої статті 137 Закону №1402-VIII як стаж, який зараховується додатково. У випадку зайняття посади судді без проведення конкурсних процедур стаж роботи (професійної діяльності), передбачений частиною другою статті 137 цього Закону, визначається на момент призначення на посаду судді вперше, а у випадку призначення на посаду судді за результатами конкурсу - зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом для участі у конкурсі та надає право для призначення на цю посаду за його результатами.

Як зазначено вище, у даній справі чинною на момент призначення позивача на посаду судді (26.06.1992 року) редакцією частини першої статті 7 Закону №2862-ХІІ було визначено, що право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Водночас, згадана норма Закону №2862-ХІІ у наведеній редакції не відповідала приписам частини третьої статті 127 Конституції України, у силу якої на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Колегія суддів звертає увагу, що у спільному листі Голови Вищої ради правосуддя, в.о. Голови Верховного Суду, Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, в.о. Голови Ради суддів України, Голови Державної судової адміністрації України, Ректора Національної школи суддів України від 05.11.2018 №41783/0/9-18, №2664/0/2-18, №01-6757/18, №9рс-1112/18, №1-22433/18, №02/3878 "Про зарахування (перерахунок) стажу роботи на посаді судді" надано роз`яснення щодо зарахування (перерахунок) стажу роботи на посаді судді, зокрема акцентовано увагу на необхідності вирішення колізії між положеннями частини першої статті 7 Закону №2862-ХІІ та частини третьої статті 127 Конституції України на користь останньої, оскільки положення Конституції України мають найвищу юридичну силу.

Отже, колегія суддів, аналізуючи наведене, доходить висновку, що до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 належить зарахувати стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, а саме: на посаді старшого юрисконсульта Павлоградського виробничого об`єднання по добичі вугілля з 09.11.1987 по 21.03.1988, юрисконсульта 1 категорії Орендного підприємства ремонтно будівельного управління №3 з 24.01.1990 по 21.06.1991 та на посаді державного інспектора провідного спеціаліста Харківського обласного центру зайнятості населення з 24.06.1991 по 26.06.1992.

Положеннями ч.3 ст.142 Закону №1402, які є чинними на даний час та неконституційними не визнані, передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Форма розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці затверджена як додаток 4 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року №3-1 (пункт 1 розділу III).

У примітці додатку 4 зазначено те, що розрахунок стажу роботи судді складається на день видання наказу про відрахування судді зі штату суду у зв`язку з виходом у відставку.

В матеріалах справи наявний розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 30.08.2021 №17608, виданий Східним апеляційним господарським судом та який підтверджує стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який становить 34 роки 02 місяці та 05 дні.

Тобто, у позивача стаж роботи на посаді судді (34 роки 02 місяці та 05 дні) є розрахованим та підтверджується належними й допустимими документами, які є чинними та мають юридичне значення для відповідача під час визначення процентного співвідношення його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із суддівською винагородою.

Судом також враховується те, що ані норми Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, ані норми інших нормативно-правових актів не встановлюють можливості для відповідача у здійсненні розрахунку стажу роботи на посаді судді.

Натомість, Східний апеляційний господарський суд, як роботодавець позивача, здійснив обчислення стажу роботи позивача та як наслідок видав розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 30.08.2021 року.

Згідно з п.1 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року №3-1, яким встановлено те, що до заяви про призначення щомісячного довічного утримання, разом з іншими документами, додається розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Отже, цим розрахунком і повинен керуватися відповідач під час визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , як судді у відставці, у співвідношенні із суддівською винагородою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача про правомірність дій щодо встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 68% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та щодо не зарахування до стажу роботи спірних періодів, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій (рішень), які є предметом оскарження позивачем.

Колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

З огляду на вищевикладене, розглянувши рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, спірні періоди роботи; здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 78% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 15.09.2021 року, виплативши недоотримані різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання з 15.09.2021 року до моменту здійснення перерахунку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 по справі № 520/2621/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош О.В. Присяжнюк