Справа № 160/8928/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2023 року Справа № 160/8928/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу №160/8928/23 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
27 квітня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно п. 1 положення постанови КМУ від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 грн. за періоди з 07.04.2022 по 25.06.2022 р„ пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 грн. за періоди з 07.04.2022 по 25.06.2022 р., пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
Позовна зайва обґрунтована протиправною бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати у повному обсязі додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 (далі Постанова №168). Так, в період з 07.04.2022 року по 25.06.2022 року позивач перебував у районі ведення бойових дій, де приймав участь у таких діях, а також у заходах з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії. Водночас, відповідачем за вказані періоди не позивачу виплачено грошове забезпечення із розрахунку 100000,00 грн пропорційно, при цьому в наявності накази військових частин про відрядження, прибуття та повернення з відрядження для виконання бойових дій, які підтверджують участь у таких бойових діях.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/8928/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/8928/23 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
18 травня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача в системі «Електронний Суд», в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Посилається на п. 2-1 Постанови №793 та відомчий правовий акт Наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України «Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168» від 31.03.2022 року №164-АГ (далі Наказ №164-АГ), згідно яких відповідач не має підстав для нарахування додаткової винагороди позивачу через відсутність довідки, яка мала бути надана іншою військовою частиною, до якої було відряджено позивача для виконання бойових завдань.
Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Відповідно до військового квитка позивача від 23.07.2005 року № НОМЕР_4 13.03.2022 року позивача призвано у Збройні Сили України за мобілізацією.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_5 від 05.08.2022 року №1784 позивач, який є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , приймав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії на території Чернігівської та Сумської областей з 07.04.2002 року по 25.06.2022 року. Підстава бойове розпорядження Адміністрації державної прикордонної служби України від 02.04.2022 року №56 гриф.
Наказом відповідача від 07.04.2022 року №5-вв позивача направлено у службове відрядження до оперативного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 07.04.2022 року, з метою прийняття участі у заходах.
29.08.2022 105 прикордонний загін імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України направив відповідачу список військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , які приймали безпосередню участь у бойових діях або заходах з травня по червень 2022 року у складі військової частини НОМЕР_5 . В п. 53 (с.5 та с. 16) цього списку зазначено, що позивач брав участь у бойових діях з 26.05.2022 року по 31.05.2022 року, з 01.06.2022 року по 13.06.2022 року.
13 березня 2023 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою про нарахування позивачу додаткової винагороди відповідно до Постанови №168.
Відповідач листом від 21.03.2023 року №43.1/Г-151-171 повідомив, що військова частина, до якої позивача було відряджено у спірний період військової служби, не надала довідку, про безпосередню участь позивача у бойових діях або заходах, в зв`язку з чим виплата додаткової винагороди згідно Постанови №168 у розмірі 100000 грн є неможливою.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії), встановленої Постановою №168, позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
В силу дії частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до абз.1 ст.1-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XІІ), законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Згідно з частини другої ст.1-2 Закону №2011-XІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-XІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 №254/2023 строк дії воєнного часу продовжувався.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України прийнята Постанова №168, пунктом 1 якої (в редакції станом на момент виникнення правовідносин станом на 02.05.2022 року) у відповідній частині установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Державної прикордонної служби виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Отже, з 24.02.2022 у військовослужбовців Державної прикордонної служби, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, виникло право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Підставою для нарахування та виплати такої винагороди є відповідний наказ командира.
Суд зазначає, що до вказаної постанови Кабінету Міністрів України №168 вносились зміни та доповнення, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 року №793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168» (далі Постанова №793), доповнено п.2-1, яким визначено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Постанова Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 набрала чинності з дня її опублікування, а саме з 19.07.2022 та підлягає застосуванню з 24.02.2022.

Щодо зворотної дії Постанови №793.

У відзиві відповідач висловлював аргументи посилаючись на Наказ №164-АГ, обов`язковість та релевантність якого визначив саме шляхом посилання на п. 2-1 Постанови №168 (який включено до Постанови №168 Постановою №793). За змістом положень Наказу №164-АГ безпосередньою підставою для виплати додаткової винагороди згідно Постанови №168 в розмірі 100000 грн є списки, затверджені додатком №2 до Наказу №164-АГ.

Суд не вважає позицію відповідача у справі аргументованою виходячи з наступного.

Передусім суд зазначає, що право на виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 грн передбачено Постановою №168, яка пов`язую цю виплату з безпосередньою участю військовослужбовця у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів. Інших умов для виплати додаткової винагороди Постанова №168 не містить.

За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тож до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 17.07.2023 року у справі №340/5566/20.

Запровадження та застосування таких умов згідно Наказу №164-АГ є необґрунтованим, оскільки Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

На неприпустимості зворотної дії нормативно правових актів у наявній сфері правовідносин наголошував і Верховний Суд у постанові від 06.04.2023 року за результатом розгляду зразкової справи №260/3564/22, зазначивши, що надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Суд підкреслює, що Постанова №793 по суті обмежила право особи на отримання відповідної винагороди, врегулювавши правовідносини у спосіб, що зазначено судом раніше. Фактичні обставини цієї справи є підтвердженням того, що фактично реалізувати право особи, яка брала участь й бойових діях, на отримання додаткової винагороди згідно Постанови №168 стало суттєво складніше в порівнянні зі станом правового регулювання суспільних відносин до набрання чинності Постановою №793.

За обставин цієї справи спірним є період військової служби позивача з 07.04.2022 року по 25.06.2022 року, тобто цей період розпочався та закінчився до доповнення Постанови №168 пунктом 2-1, що мало місце лише 19.07.2022 року.

Окрім цього, після 19.07.2022 року (доповнення постанови №168 пунктом №2-1) нова норма права не може бути застосована до правовідносин, які виникли в минулому в силу ст. 58 Конституції України. Зазначення про ретроактивну дію в Постанові №793 наведеного не спростовує.

Окрему увагу суд звертає на те, що протягом трьох тижнів (з 25.06.2022 року по 18.07.2022 року) норми права про можливість державних органів своїми наказами порядок і умови виплати додаткової винагороди згідно Постанови №168 не існувало. Відповідно, Наказ №164-АГ в будь-якому випадку не міг змінювати (шляхом доповнення умов) правила виплати додаткової винагороди, що передбачена актом органу державної влади вищої юридичної сили.

Щодо державної реєстрації Наказу №164-АГ.

Позивач посилався на те, що цей нормативно-правовий акт не зареєстрований, а тому не може застосовуватися до обставин справи.

Так, п.1 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03.10.1992 №493/92 (далі - №493/92 Указ №493/92) установлено, що з 01.01.1993 нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п.2 та 3 Указу №493/92 державна реєстрація провадиться в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Нормативно-правові акти, зазначені в ст. 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Згідно з п.2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731 (далі - Положення №731), державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, які містять одну або більше норм, що зачіпають права, свободи, законні інтереси і стосуються обов`язків громадян та юридичних осіб, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації, або мають міжвідомчий характер, тобто є обов`язковими для інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також юридичних осіб, що не належать до сфери управління суб`єкта нормотворення.

Відповідно до п. 15 Положення №731 міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

Враховуючи, що Наказ №164-АГ містить норми, які зачіпають права громадян - військовослужбовців на отримання додаткової винагороди, встановлюють організаційно-правовий механізм реалізації таких прав, ці накази підлягають державній реєстрації в Міністерстві юстиції України.

Судом не встановлений факт такої реєстрації, відтак зазначений наказ не може вважатися такими, що набрав чинності та підлягає застосуванню.

Зважаючи на це, суд не приймає до уваги посилання відповідача на Наказ №164-АГ. Цей наказ не є обов`язковими для виконання, а тому не може змінювати правове регулювання відносин щодо вказаної вище додаткової винагороди.

За приписами ч.2, 6 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Аналогічне правозастосування міститься у постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2023 року у справі №200/232/23.

Не застосовуючи Наказ №164-АГ до спірних правовідносин суд висновує, що спірні правовідносини лишаються в площі правового регулювання Постанови №168, яка пов`язує виплату додаткової винагороди з фактом безпосередньої участі у бойових діях, який судом встановлено далі по тексту, в зв`язку з чим позивач має право на отримання додаткової винагороди згідно Постанови №168. При цьому навіть в разі застосування п. 2-1 Постанови №168 до спірних правовідносин слід зазначити, що відсутність окремого правового акту (зареєстрованого належним чином) на виконання цього пункту не позбавляє та не може позбавляти особу відповідного права як такого.

Щодо підтвердження участі позивача у бойових діях.

Окремо суд звертає увагу, що сам Наказ №164-АГ не містить положень, які б унеможливлювали виплату позивачу додаткової винагороди.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що згідно абзацу 2 Постанови №168 - виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Аналогічна за змістом норма передбачена у п. 5 Наказу №164-АГ. Водночас, Наказ №164-АГ не містить норми, яка б визначала підстави для видачі такого наказу.

Більш того, згідно абзацу 7 п. 3 Наказу №164-АГ про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах, начальникам регіональних управлінь та органів Держприкордонслужби, які ведуть (вели) бойові дії та до яких відряджені військовослужбовці, надавати останнім довідку про участь у вказаних заходах із зазначенням періоду (кількості днів) такої участі (додаток 1). Ця довідка наявна в матеріалах справи та надавалася відповідачу, що ним підтверджено.

Правила п. 4 Наказу №164-АГ щодо взаємодії військових частин, яка відряджає та до якої відряджено військовослужбовця з питання підтвердження безпосередньої участі у бойових діях або заходах не стосується виплати додаткової винагороди згідно Постанови №168, в т.ч. не передбачено цього і цією самою нормою. Відповідно, відповідач безпідставно надав цій нормі змісту, який у ній відсутній, в зв`язку з чим правова поведінка останнього є протиправною.

Таким чином, підставою для виплати додаткової винагороди згідно Постанови №168 є наказ, підстави для видачі якого не пов`язані із наявністю у відповідача документа, передбаченого додатком №2 до Наказу №164-АГ.

Висновки відповідача щодо системного тлумачення положень Наказу №164-АГ є безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, відповідач без правової підстави фактично відокремлює додаток №1 до Наказу №164-АГ від додатку №2 до Наказу №164-АГ за доказовою силою цих документів на підтвердження безпосередньої участі у відповідних заходах. Обставина видачі довідки згідно додатку №1 на руки військовослужбовцю, а додатку №2 військовій частині, яка відрядила військовослужбовця, зумовлена необхідністю повного забезпечення підтвердження відповідної обставини двома альтернативними способами, які не є взаємовиключними. Їх одночасне існування зумовлене підвищенням можливості особи, яка брала участь у бойових діях, що з необхідністю пов`язано із ризиком для життя та здоров`я, підтвердити в майбутньому цю обставину та отримати відповідний державний захист. При цьому відповідач висловлює суперечливе твердження, згідно якого додаток №1 є достатнім для отримання статусу учасника бойових дій, однак не є достатнім для отримання додаткової винагороди за участь у бойових діях.

Суд наголошує на тому, що за обставин цієї справи в наявності наказ відповідача про направлення позивача у службове відрядження з метою прийняття участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (наказ від 07.04.2022 року №5-вв) та довідка про безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії (військової частини НОМЕР_5 від 05.08.2022 року №1784), видана військовою частиною, в якій позивач і брав таку безпосередню участь.

Висловлене у відзиві твердження відповідача про те, що «позивач імовірно приймав участь у вказаних бойових діях» є необґрунтованим, оскільки військова частина, в якій позивач брав участь у таких бойових діях підтвердила відповідну обставину шляхом видачі довідки. Відповідачем в свою чергу зі спливом понад року жодних заходів щодо підтвердження своїх сумнівів не вжито (службове розслідування, звернення до військової частини НОМЕР_5 і тд).

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги відсутність конкретного заперечення відповідачем факту безпосередньої участі позивача у бойових діях, в т.ч. призначення службового розслідування щодо направлення позивача для виконання бойового завдання та ухилення від його виконання, суд вважає, що стосовно відповідача були та існують усі визначені законодавством підстави для виплати додаткової винагороди згідно Постанови №168. Відповідно, у відповідача були в наявності достатні фактичні (вищевказані документи, відсутність конкретного заперечення відповідного факту) та правові (положення абзаців 1, 4 Постанови №168) підстави для виплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Суд звертає увагу, що у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2023 року у справі №120/9813/22 міститься правовий висновок, за змістом якого з аналізу пунктів 3-5 Наказу № 164-АГ вбачається, що оформлена відносно позивача довідка є допустимим, належним, достовірним та достатнім доказом безпосередньої участі позивача (відрядженого військовослужбовця) у бойових діях або заходах, а відтак і підтверджує його право на виплату додаткової винагороди у збільшеному розмірі за відповідні періоди.

Окремим аспектом цієї справи є дотримання відповідачем положень п. 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно якого відповідач повинен знати стан справ у дорученій йому військовій частині вміло керувати військовою частиною як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань, завжди мати точні відомості про особовий склад, встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України, показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників); бути ввічливим і справедливим у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності, постійно виховувати підлеглих у дусі гуманізму та людяності, спираючись при цьому на загальновизнані принципи міжнародного права, виявляти чуйність та бути уважним до підлеглих, поєднувати вимогливість і принциповість з повагою до їх честі і гідності, вникати в проблеми їх побуту, забезпечувати соціальну та правову захищеність, у разі необхідності клопотати за них перед старшими командирами (начальниками), знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями, організовувати своєчасну видачу всіх видів забезпечення та перевіряти його повноту.

За обставин цієї справи протягом понад року з дня завершення спірного періоду участі позивача у бойових діях відповідач, який уособлює в собі статус командира позивача, не забезпечив правової визначеності для позивача щодо виплати спірного грошового забезпечення, зокрема, з власної ініціативи не звернувся до військової частини, куди направляв позивача у службове відрядження для виконання бойових завдань, для однозначного вирішення питання про підтвердження або непідтвердження участі позивача у бойових діях. Такою пасивною поведінкою відповідач не дотримався вищевказаних вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, оскільки мав можливість вжити відповідні заходи з власної ініціативи, повинен був мати зацікавленість у вжитті таких заходів.

Отже, бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу вищевказаної додаткової винагороди є протиправною.

Окремо суд констатує, що бездіяльність відповідача щодо невиплати вказаної додаткової винагороди за описаних обставин справи явно суперечить вимогам до відповідача, що встановлені ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої відповідач мав довести, що він допустив бездіяльність:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п. 1);

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п.3);

4) добросовісно (п. 5);

5) розсудливо (п. 6);

6) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8);

7) своєчасно, тобто протягом розумного строку (п. 10).

Суд висновує, що вказаних вимог до своєї діяльності відповідач не дотримався та своєю бездіяльністю фактично позбавив позивача як особи, що безпосередньо брала участь у бойових діях, права на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн, передбаченої Постановою №168 за таку безпосередню участь.

Узагальнюючи вищевикладене суд констатує, що за обставин цієї справи наявні наступні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача:

1 Наказ №164-АГ не підлягає застосуванню, оскільки Постанова №168 набула бланкетну норму (п. 2-1) після періоду участі позивача у бойових діях, в зв`язку з чим до такого періоду підлягає застосуванню Постанови №168, а також інших нормативно-правових актів, які не суперечать Постанові №168. При цьому фактичне встановлення цими актами порядку реалізації Постанови №168 є неприпустимим до 19.07.2023 року в силу незворотності дії нормативно-правових актів;

2 - Наказ №164-АГ не підлягає застосуванню, оскільки всупереч Указ №493/92, Положення №731 не зареєстрований в установленому законом порядку (п. 15 Положення №731);

3 Навіть в разі застосування Наказу №164-АГ, його положення не позбавляли відповідача видати наказ про виплату позивачу додаткової винагороди згідно Постанови №168 на підставі додатку №1 до Наказу №164-АГ, оскільки в Наказі №164-АГ відсутнє розрізнення доказової сили додатку №1 та додатку №2 для цілей підтвердження безпосередньої участі у бойових діях та видачі наказу про виплату додаткової винагороди згідно Постанови №168.

4 Правова поведінка відповідача у вигляді бездіяльності та невжиття протягом року жодних заходів для створення правової визначеності у позивача як військовослужбовця відповідача суперечить п. 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та є протиправною за своїм змістом.

Щодо задоволення позовних вимог суд зазначає наступне.

Позивач сформулював позовну вимогу як зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду згідно Постанови №168 у розмірі до 100 000 грн. за періоди з 07.04.2022 по 25.06.2022 р., пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Водночас, в тексті позовної позивач вказував, що під час звернення його представника до відповідача у відповідній заяві містилося прохання нарахувати та виплатити додаткову винагороди з урахуванням виплачених сум, копія відповідної заяви додана до позовної заяви. В цьому аспекті суд зважає на інформацію про грошове забезпечення позивача, згідно якої позивачу додаткову винагороду згідно Постанови №168 частково виплачено, а саме: за травень - у розмірі 13548,39 грн, за червень - у розмірі 30333,33 грн.

Пояснення щодо цієї обставини позивачем не надано, в свою чергу відповідач зазначив, що ці кошти сплачено за періоди 26.05.2022 року по 31.05.2022 року та з 01.06.2022 року по 13.06.2022 року, оскільки з цього приводу військовою частиною № НОМЕР_5 , до якої було відряджено позивача, надано додаток №2 до Наказу №164-АГ. В матеріалах справи цей документ із відповідною інформацією наявний.

В зв`язку з цим суд зазначає, що обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.

Таким чином, враховуючи наявність в матеріалах справи докази виплати позивачу додаткової винагороди згідно Постанови №168 за період з 26.05.2022 року по 13.06.2022 року, відсутність заперечень позивача та відповідних доказів з цього приводу (виписки по банківському рахунку за місяць, в який, згідно інформації про грошове забезпечення позивача, здійснено відповідну виплату вересень 2022 року), суд визнає встановленим факт виплати позивачу додаткової винагороди згідно Постанови №168 за період з 26.05.2022 року по 13.06.2022 року, в зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог у відповідній частині належить відмовити.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду вказане, а також враховуючи те, що доказів сплати сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, рішення ухвалено в перший робочий день судді 25 липня 2023 року.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 у розмірі до 100 000 грн за періоди з 07.04.2022 по 25.05.2022 року, з 14.06.2022 року по 25.06.2022 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 у розмірі до 100 000 грн за періоди з 07.04.2022 по 25.05.2022 року, з 14.06.2022 року по 25.06.2022 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко