Справа № 520/17269/23
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2023-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2023 р. Справа № 520/17269/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волошина Д.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ляхової Т.Б. про стягнення виконавчого збору від 17.10.2017 ВП №48911193;

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ляхової Т.Б. про арешт майна боржника від 17.10.2017 ВП № 54925437.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постанова державного виконавця про стягнення з нього виконавчого збору (від 17.10.2017 ВП № 48911193), а також похідна від неї постанова державного виконавця про арешт майна боржника (від 17.10.2017 ВП №54925437), є протиправними та такими що підлягають скасуванню, оскільки боржником сума боргу була сплачена добровільно, а не за рахунок коштів від реалізації нерухомого майно, як було визначено у виконавчому документі - виконавчому написі приватного нотаріусу ХМНО №3772 від 31.10.2014, на підставі якого здійснювалось виконавче провадження № 48911193. Таким чином інформація, наведена в оскаржуваній постанові від 17.10.2017 ВП №48911193 про стягнення виконавчого збору, як підстава для її прийняття - «рішення суду не виконано в добровільному порядку», є такою, що не відповідає дійсності та спростовується вищевказаною постановою від 17.10.2017 про закінчення виконавчого провадження №48911193.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.07.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження на 26.07.2023 о 10:00 год. Витребувано у Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції матеріали ВП №48911193, на підставі яких прийнято оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору, матеріали ВП №54925437.

В судове засідання, призначене на 26.07.2023 о 10:00 год, сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, позивач подав клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі. Відповідач, Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, витребувані судом належним чином засвідчені копії матеріалів ВП №48911193, на підставі яких прийнято оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору, матеріали ВП №54925437 до суду до судового засідання не надав.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2023 відкладено розгляд справи №520/17269/23 на 01.08.2023 о 10:00 год у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду за адресою: м. Харків, майдан Свободи, 6, зал №21. Зобов`язано Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконати вимоги ухвали суду від 18.07.2023 шляхом надання до суду до судового засідання належним чином засвідчених копій матеріалів ВП №48911193, на підставі яких прийнято оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору, матеріали ВП №54925437.

Позивач в судове засідання, призначене на 01.08.2023 о 10:00, повторно не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач в судове засідання, призначене на 01.08.2023 о 10:00, не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до ч. 2 ст. 269 КАС України засобами електронного зв`язку шляхом надсилання процесуальних документів та повісток про виклик у судове засідання до електронного кабінету в системі "Електронний суд".

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступне.

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Ляхової Т.Б. від 06.04.2015 відкрито виконавче провадження № 48911193 з виконання виконавчого напису приватного нотаріусу ХМНО від 31.10.2014 про звернення на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу. За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, задоволено вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту №839/3/27/38/7-263 від 22.06.2007 у розмірі 1694429,50 грн., а також суму витрат по вчиненню виконавчого напису в сумі 3000,00 грн., що становить 1697429,50 грн.

Цією постановою боржнику було встановлено семиденний строк на самостійне виконання рішення суду.

Старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ляховою Т.Б. 17.10.2017 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП № 48911193) на підставі п. 12 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки згідно листа від 17.10.2017 суму боргу за виконавчим документом боржником сплачено у повному обсязі, та про стягнення виконавчого збору у сумі 169 742,95 грн.

Також старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ляховою Т.Б. 17.10.2017 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника ВП №54925437 (постановлено накласти арешт на все майно, крім заставленного майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ).

25 червня 2019 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ляховою Т.Б. в межах виконавчого провадження №54925437 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Також, 14.02.2020 старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ляховою Т.Б., керуючись п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (заходи щодо розшуку майна, належного боржнику, виявились безрезультатними) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (ВП № 54925437).

Позивач з метою реалізації права на продаж належного йому майна 25.06.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно отримав інформацію про те, що 17.07.2017 була здійснена реєстрація наступного обтяження: вид обтяження: арешт нерухомого майна; опис предмета обтяження: все нерухоме майно, крім квартири АДРЕСА_1 ; відомості про суб`єктів обтяження: Орган державної влади, Обтяжувач: Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

На звернення позивача листом від 04.07.2023 №77564 відповідач повідомив, що відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», з метою забезпечення електронного документообігу в органах державної виконавчої служби, ведення обліку виконавчих проваджень, контролю за дотриманням державними виконавцями вимог законодавства під час здійснення виконавчих дій, надання оперативного доступу сторонам виконавчого провадження до його матеріалів Міністерство юстиції України забезпечує функціонування Автоматизованої системи виконавчих проваджень. За результатами перевірки Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження ВП№ 54925437, з примусового виконання постанови від 17.10.2017 ВП№48911193 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 169742,95грн. 17.10.2017 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП№54925437 та постанова про арешт майна боржника.

Вважаючи оскаржувані постанови протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV; у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження).

Відповідно до статті 1 Закон № 606-ХІV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 25 Закону № 606-ХІV установлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно частини першої статті 27 Закону № 606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Приписами частини першої статті 28 Закону № 606-ХІV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Частиною третьою, четвертою вказаної статті 28 також передбачено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), а Закон №606-ХІV, у свою чергу, втратив чинність (крім статті четвертої, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом 1404-VIII).

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону №606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Втім, оскаржувані рішення про стягнення виконавчого збору та про арешт майна боржника державним виконавцем прийняті на підставі Закону №1404-VІІІ, прикінцевими та перехідними положеннями якого було встановлено, що після набрання чинності Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.

Враховуючи «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ, положення попереднього Закону №606-ХІV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону №606-ХІV. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Отже, оскільки постанови про стягнення виконавчого збору та про арешт майна боржника ВП №54925437 (як окремі процесуальні дії) винесені виконавцем 17.10.2017, тобто вже в період дії Закону №1404-VІІІ, то державний виконавець, приймаючи дані постанови, повинен вчиняти такі дії відповідно до Закону №1404-VІІІ.

Як встановлено судом з постанови про закінчення виконавчого провадження від 17.10.2017 ВП №48911193, згідно листа від 17.10.2017 суму боргу за виконавчим документом боржником сплачено у повному обсязі.

Судом встановлено, що в ході примусового виконання виконавчого напису №3772, виданого 31.10.2014 приватним нотаріусом ХМНО, виконавчий збір з боржника до моменту надходження від стягувача заяви про сплату ОСОБА_1 суми боргу органом Державної виконавчої служби стягнуто не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону №1404 (в редакції, чинній на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору), у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Вищезазначене кореспондується також з положеннями п. 8 розділу ІІІ Інструкції (в редакції, чинній на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору). Так, зокрема, вказаною нормою передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Виключний перелік підстав, коли виконавчий збір за вчинення органами державної виконавчої служби примусового виконання рішень не стягується, передбачений ч.ч. 5, 10 ст. 26 Закону №1404 та ч. 2 ст. 28 Закону №606.

З огляду на проведений правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють порядок справляння державним виконавцем виконавчого збору, суд дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, спрямованих на примусове виконання, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання останнього до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Отже, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) законодавцем пов`язується з початком процедури примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.04.2020 у справі №480/3452/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з того, що сплата боргу позивачем за виконавчим написом №3772 від 31.10.2014 в добровільному порядку не відбулась, а тому дії виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, постанова старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ляхової Т.Б. про стягнення виконавчого збору від 17.10.2017 ВП №48911193 є правомірною та скасуванню не підлягає.

Посилання позивача на добровільне виконання щодо сплати боргу за виконавчим написом №3772 від 31.10.2014 суд вважає необґрунтованими, оскільки в семиденний строк на самостійне виконання рішення суду, що був встановлений постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Ляхової Т.Б. від 06.04.2015, позивачем борг сплачено не було, а повна сплата боргу відбулась у 2017 році (відповідно до листа стягувача від 17.10.2017, про який зазначено у постанові про закінчення виконавчого провадження).

Отже, фактично дії старшого державного виконавця щодо примусового виконання виконавчого напису призвели до повного виконання позивачем виконавчого напису №3772 від 31.10.2014.

Суд відхиляє доводи позивача про добровільне виконання виконавчого напису з посиланням на заяву стягувача до державного виконавця про сплату боргу, оскільки така заява була подана банком лише після встановлення повної відсутності заборгованості станом на 17.10.2017, тобто після вчинення державним виконавцем усіх дій, передбачених чинним законодавством України, по примусовому виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса ХМНО №3772 від 30.10.2014, які призвели до фактичного виконання.

Щодо посилань позивача на постанову Верховного Суду від 31.08.2020 по справі №420/6591/18 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 по справі №2540/3203/18 суд зазначає, що обставини у даних постановах не є релевантними обставинам у даній справі, оскільки у даних постановах виконавчий документ постановою виконавця був повернутий стягувачу, а в даній справі закрито виконавче провадження у зв`язку із погашенням боргу.

Щодо скасування постанови про арешт майна боржника суд зазначає, що згідно пункту 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII (в редакції станом на момент вирішення даної справи) виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У відповідності з пунктом 6 частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до вимог статті 56 Закону №1404-VIII арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Отже, державний виконавець наділений правом накладати арешт на майно боржника, з метою забезпечення реального виконання рішення.

У зв`язку із вищевикладеним, суд не вбачає протиправності постанови старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ляхової Т.Б. про арешт майна боржника від 17.10.2017 ВП № 54925437, а тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Статтею 59 Закону №1404-VIII передбачено порядок зняття арешту з майна, накладеного державним виконавцем. Так, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначені у частині четвертій цієї статті і зазначені вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Суд зазначає, що строк пред`явлення виконавчого документу (постанова про стягнення виконавчого збору) - три місяці, виходячи з наданих до суду документів закінчено. Отже, у зв`язку із закінченням строку для пред`явлення виконавчого документу, позивач не позбавлений права звернутись до відповідача із заявою про зняття арешту з його майна.

Так, згідно ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись 6-9, 241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Студентська, 5/4, м. Харків, 61024, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.А. Волошин