Справа № 140/6313/23
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року ЛуцькСправа № 140/6313/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

08 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів від 03 лютого 2023 року №388 та №389 про позбавлення грошового забезпечення за січень 2023 року та наказу про службове розслідування з приводу самовільного залишення військової частини з 18 січня 2023 року по 23 січня 2023 року; стягнення різниці грошового забезпечення за посадою внаслідок зміни грошового забезпечення у 2022 році та стягнення середньої заробітної плати (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу за жовтень, листопад, грудень 2022 року, січень 2023 року; стягнення грошового забезпечення за посадою, яке повинно було нараховано за січень, лютий, березень, квітень 2023 року (а.с.36-44).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі №140/804/22, яке набрало законної сили 28 березня 2023 року, його поновлено на посаді командира взводу охорони роти забезпечення продовольством, речовим і військово-технічним майном батальйону логістики 128 окремої гірсько-штурмової бригади з 29 вересня 2021 року. Рішення суду у цій частині підлягає негайному виконанню, однак відповідач відмовився його виконувати та лише 13 січня 2023 року у Володимир-Волинському територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) йому вручили припис про необхідність прибути до Військової частини НОМЕР_1 і наказом відповідача від 16 січня 2023 року №15 на підставі наказу Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 29 листопада 2022 року №605 його було зараховано до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення. Поряд з тим 17 січня 2023 року позивач отримав посвідчення про відрядження до міста Володимира Волинської області для участі в кримінальному провадженні, для якого йому було необхідно більше часу; посвідчення не мало терміну дії, тому 23 січня 2023 року позивач повернувся до Військової частини НОМЕР_1 . Як стверджує ОСОБА_1 , 06 лютого 2023 року йому зателефонували працівники Волинського та Львівського зональних відділів військової служби правопорядку та повідомили про оголошення його у розшук з 18 січня 2023 року.

Позивач вважає, що відповідач навмисно подав його у розшук, щоб не виплачувати премію та частину грошового забезпечення, про що видав накази від 03 лютого 2023 року №388 та №389.

ОСОБА_1 зазначив, що в порушення приписів Дисциплінарного статуту Збройних Сил України його не було ознайомлено із наказами про призначення службового розслідування та його результатами, а вимогу надати їх для ознайомлення проігноровано. Позивачу невідомо, чи проводилося службове розслідування. Поряд з тим для позбавлення грошового забезпечення мають бути докази порушення Дисциплінарного статуту або інші підстави порушення чинного законодавства військовослужбовцем. Такі докази у його випадку відсутні. Тому накази відповідача про позбавлення його премії у розмірі 30000,00 грн та частини гарантованого державою грошового забезпечення за січень 2023 року є незаконними.

Крім того, позивач зауважив, що під час розгляду судом справи №140/804/22 відповідач на вимогу суд надав довідку про середній розмір його грошового забезпечення у 2021 році, що становить 16535,09 грн. Однак грошове забезпечення у 2022 році збільшилося і становить 20308,00 грн (різниця 3773,00 грн у місяць), а починаючи із березня 2022 року кожному військовослужбовцям було призначено обов`язкову премію в розмірі 30000,00 грн. Позивач вважає, що різниця недоотриманих коштів до ухвалення судом рішення (13 жовтня 2022 року) за десять місяців 2022 року становить 37730,00 грн та 300000,00 грн премії.

ОСОБА_1 зазначив, що відповідач проігнорував рішення суду у справі №140/804/22 та тільки 16 січня 2023 року видав наказ про зарахування його до списків військової частини, але не про поновлення на посаді, що призвело до вимушеного прогулу, який визначається з моменту отримання відповідачем рішення суду у справі №140/804/22, яке підлягало негайному виконанню. З урахуванням наведеного позивач вважає, що у такому випадку з відповідача слід стягнути грошове забезпечення у розмірі 20308,00 грн за місяць за весь час вимушеного прогулу - за жовтень, листопад, грудень 2022 року та обов`язкової премії 30000,00 грн за місяць. З січня 2023 року грошове забезпечення за посадою становить 30067,00 грн, тому ним недоотримано грошове забезпечення за січень 2023 року (з 16 січня), за лютий квітень 2023 року.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги заперечив (а.с.54-58). В обґрунтування цієї позиції відповідач зазначив, що Військова частина НОМЕР_1 у справі №140/804/22 не була відповідачем в частині позовних вимог про скасування пункту 5 наказу командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а в частині негайного виконання рішення про стягнення середнього заробітку у розмірі 202154,31 грн, у тому числі у межах суми стягнення за один місяць (16535,09 грн), виконала рішення суду. Вимога про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за жовтень грудень 2022 року суперечать законодавству, оскільки прийняття кадрових питань не перебуває у компетенції Військової частини НОМЕР_1 , а витяг із наказу командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 29 листопада 2022 року №605 надійшов до Військової частини НОМЕР_1 19 грудня 2022 року та у межах місячного строку ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення. Водночас сам ОСОБА_1 , якому був відомий зміст рішення суду у справі №140/804/22, з невідомих причин лише 13 січня 2023 року прибув до Володимир-Волинського районного ТЦК та СП для зняття з обліку та отримання припису про вибуття до Військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження служби, до якої він прибув 16 січня 2023 року, та у той же день його зараховано до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення. Відповідач вважає, що підстав вважати період з 13 жовтня 2022 року по 16 січня 2023 року вимушеним прогулом немає.

На думку відповідача, не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення різниці грошового забезпечення за посадою внаслідок зміни грошового забезпечення у січні 2022 року. Вимоги позивача обґрунтовуються тим, що судом у справі №140/804/22 неправильно розраховану суму середнього грошового забезпечення за 2021 та 2022 роки та начебто не враховано збільшення грошового забезпечення до 20308,00 грн та «премію» у розмірі 30000,00 грн. Проте вимогу про відшкодування середнього грошового забезпечення судом було задоволено та визначено період вимушеного прогулу (379 календарних днів), середньоденний заробіток (533,39 грн), суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу (202154,81 грн). Судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін. Позивач був ознайомлений з матеріалами судової справи та вичерпав передбачені законодавством можливості на оскарження рішення суду у справі №140/804/22, зокрема, щодо нарахування та виплати сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Повторний розгляд позовної вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу призведе до порушення принципів судочинства.

Також відповідач вважає безпідставними й інші доводи позивача у позовній заяві. Так ОСОБА_1 17 січня 2023 року, отримавши відрядження до Володимир-Волинського міського суду Волинської області для участі у судовому засіданні, начебто попередив, що не встигне на засідання. Підставою для відрядження був написаний ним власноручно рапорт від 16 січня 2023 року та повістка про виклик до суду на 12:00 17 січня 2023 року. ОСОБА_1 повернувся у пункт дислокації (місто Мукачево Закарпатської області) лише 23 січня 2023 року. Жодного повідомлення чи попередження від ОСОБА_1 за весь час на адресу Військової частини НОМЕР_1 не надходило, безпосереднього командира на виконання вимог Статутів Збройних Сил України він не сповіщав і, як наслідок, проводив час невідомо де. Відповідно до пояснення ОСОБА_1 , наданого у ході службового розслідування за фактом невиходу на службу без поважних причин (самовільного залишення частини), він отримав посвідчення про відрядження 17 січня 2023 року та повідомив командира, що йому для відрядження знадобиться більше ніж один день. За його поясненнями він прибув до міста Володимира близько 21:30 17 січня 2023 року, тобто завідомо знав, що на судове засідання не встигне. Отже, позивач визнає, що не взяв участь у судовому засіданні та у посвідченні про відрядження відсутні відмітки про дату прибуття та вибуття з Володимир-Волинського міського суду Волинської області. Поряд з тим 18 січня 2023 року ОСОБА_1 не прибув до пункту постійної дислокації, не надав відомостей про себе, про своє місцезнаходження, а по прибуттю 23 січня 2023 року до частини рапорту не подав, посвідчення про відрядження в стройову частину відділення персоналу штабу не здав.

Пунктом 5 розділу XVІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197; далі Порядок №260), установлено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються за невихід на службу без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення. Окрім того, відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (зі змінами, далі Постанова №168) військовослужбовцям Збройних Сил України на період дії воєнного стану передбачена виплата додаткової винагороди пропорційно в розмірі до 30000,00 грн за місяць на підставі наказів командирів (начальників). Порядок і умови виплати додаткової винагороди визначається керівниками відповідних міністерств та відомств. Тому для врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди Міністром оборони України видано окреме доручення від 23 червня 2022 року №912/з/29, яким визначено не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника). Тому, враховуючи безпідставну відсутність позивача на службі з 18 по 23 січня 2023 року, що відображено у наказах по стройовій частині від 19 січня 2023 року №18 та від 23 січня 2023 року №23, на підставі наказів від 03 лютого 2023 року №388/кп та №389/кп позивачу на законних підставах не виплачено премію за січень 2023 року та додаткову винагороду за січень 2023 року, передбачену Постановою №168.

Також відповідач повідомив, що 13 лютого 2023 року позивачу виплачено грошове забезпечення у розмірі та в порядку, про які вказано вище, за січень 2023 року, а за лютий та березень 2023 року грошове забезпечення у розмірі 31077,93 грн за кожен місяць виплачено 05 травня 2023 року. За квітень 2023 року позивач отримав грошове забезпечення у сумі 6450,17 грн з тих самих підстав, що й за січень 2023 року, оскільки він був відсутній на службі без поважних причин з 28 квітня по 01 травня 2023 року.

Відповідач вважає позов безпідставним та що жодна із позовних вимог не підлягає задоволенню.

У відповіді на відзив (а.с.155-169) позивач вважає доводи відзиву надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам. Додатково зазначив, що не був ознайомлений із наказом, який зобов`язував його повернутися у військову частину 18 січня 2023 року. Також позивач стверджує, що подав рапорт по прибуттю у військову частину і здав посвідчення про відрядження, на якому є відмітка про прибуття у частину. Відповідач за фактом відрядження лише через три місяці провів службове розслідування без урахування усіх обставин, як-от можливість прибути у місто Володимир Волинської області лише близько 21 год 17 січня 2023 року, відмову суду та Володимирського районного ТЦК та СП ставити відмітку про відрядження, яку поставлено лише у Володимир-Волинському зональному відділі військової служби правопорядку. Незважаючи на ці обставини, відповідач склав протокол від 01 травня 2023 року №А1556-304 про вчинення військового адміністративного правопорушення (самовільне залишення військової частини або місця служби) за частиною четвертою статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Поряд з тим провадження у справі про адміністративне правопорушення судом було закрито. Проте відповідач не здійснив перерахунок премії та додаткової винагороди за січень 2023 року, яких його протиправно позбавив наказами від 03 лютого 2023 року №388/кп та №389/кп.

Крім того позивач зазначив, що про різницю у розмірі грошового забезпечення йому стало відомо вже після розгляду справи №140/804/22. Зауважив, що відповідач Військова частина НОМЕР_2 виконала рішення суду в частині, яка її стосувалася, та видала наказ про поновлення на посаді від 29 листопада 2022 року №605. Але Військова частина НОМЕР_1 теж була відповідачем у цій справі й тому була обізнана про зміст рішення суду від 13 жовтня 2022 року, проте лише наказом від 16 січня 2023 року №15 зарахувала його до списків особового складу частини. При цьому його не знімали з обліку у Володимир-Волинському районному ТЦК та СП до тих пір, поки не буде повідомлено про прийняте рішення військовими частинами 0796 і НОМЕР_1 . Позивач вважає, що допустивши власну бездіяльність, відповідач намагається перекласти відповідальність на нього.

Позивач підтвердив, що отримав грошове забезпечення за лютий та березень 2023 року, але в решті доводи позову про недоотримання відповідних сум грошового забезпечення за січень 2023 року підтримав. Зазначив, що у квітні 2023 року відповідач знов позбавив його частини грошового забезпечення нібито з підстав відсутності на службі у період з 28 квітня по 01 травня 2023 року, що також не відповідає дійсності. У цьому випадку не був складений протокол про адміністративне правопорушення за статтею 172-11 КУпАП, а службове розслідування призначене та проведене з порушенням встановленого порядку. Позивач вважає, що за відсутності протоколу, підтвердженого постановою суду про притягнення до відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення, чи вироку суду, чи дисциплінарного стягнення у зв`язку із повною службовою невідповідністю, пониження у військовому званні у відповідача не було підстав для позбавлення його премії.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав, а у додаткових письмових поясненнях повідомив, що відповідно до вимог статей 84, 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України з метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення та ступеня вини позивача у порушенні вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, було призначене службове розслідування за фактом безпідставної відсутності ОСОБА_1 на службі з 18 по 23 січня 2023 року, за результатами якого його притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Крім того на запит військової частини Володимир-Волинський міський суд Волинської області повідомив, що ОСОБА_1 не прибув 17 січня 2023 року у судове засідання, жодних документів, які підтверджують поважність причин неприбуття, суду не надав (а.с.184).

Ухвалою суду від 22 червня 2023 року повернуто без розгляду заяви позивача про зміну предмета і підстав позову та про «уточнення позовних вимог» (а.с.189-190).

Сторони не зверталися із клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Суд перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Пунктом 5 наказу командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 27 вересня 2021 року №348 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », колишнього командира взводу охорони роти забезпечення продовольством, речовим і військово-технічним майном батальйону логістики 128 окремої гірсько-штурмової бригади, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини п`ятої статті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.73). При цьому у вказаному наказі зазначено, що ОСОБА_1 звільняється на підставі накладеного командувачем військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » дисциплінарного стягнення у виді звільнення з військової служби через службову невідповідність (наказ командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 28 серпня 2021 року №445).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 вересня 2021 року №199 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 27 вересня 2021 року №348.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі №140/804/22 (постановлене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні), яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року, визнано протиправним та скасовано пункт 5 наказу командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 27 вересня 2021 року №348 про звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира взводу охорони роти забезпечення продовольством, речовим і військово-технічним майном батальйону логістики 128 окремої гірсько-штурмової бригади, у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини п`ятої статті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; поновлено ОСОБА_1 на посаді командира взводу охорони роти забезпечення продовольством, речовим і військово-технічним майном батальйону логістики 128 окремої гірсько-штурмової бригади або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня посада, з 29 вересня 2021 року. Одночасно стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 202154,81 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 16535,09 грн звернуто до негайного виконання (а.с.194-198, 199-204).

Відповідно до витягу з наказу командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 29 листопада 2022 року №605 на підставі рішення суду у справі №140/804/22 скасовано пункт 5 наказу командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 27 вересня 2021 року №348, пункт 2 наказу командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 21 липня 2021 року №236 про зарахування ОСОБА_1 в розпорядження командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та поновлено його на військовій службі і призначено командиром взводу охорони роти забезпечення боєприпасами батальйону логістики (а.с.72).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 січня 2023 року №15 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , поновленого наказом командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 29 листопада 2022 року №605 на посаду командира взводу охорони роти забезпечення боєприпасами батальйону логістики, який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 16 січня 2023 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, а у зв`язку із тим, що ця посада скорочена, вважати таким, що знаходиться в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 (а.с.75).

Пунктом 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 03 лютого 2023 року №388/кп «Про преміювання військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати роботи в січні 2023 року» (а.с.67-68) відповідно до вимог пункту 5 розділу ХVI Порядку №260 визначено не виплачувати щомісячну премію за січень 2023 року особовому складу частини (згідно з додатком 2 до цього наказу), зокрема, ОСОБА_1 - за самовільне залишення частини 18 січня 2023 року (підстава - наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 19 січня 2023 року №18) (а.с.69-71).

Також пунктом 5 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 03 лютого 2023 року №389/кп «Про виплату додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 » (а.с.62-63) визначено не виплачувати додаткову винагороду військовослужбовцям згідно з додатком 4 до цього наказу (а.с.64-66), зокрема, ОСОБА_1 (за самовільне залишення частини 18 січня 2023 року; підстава - наказ від 18 січня 2023 року №18).

Так за змістом пункту 2 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 січня 2023 року №18 (а.с.76) нижчепойменованих військовослужбовців вважати такими, що самовільно залишили частину, призупинено виплату грошового забезпечення: 18 січня 2023 року старшого лейтенанта ОСОБА_1 , який знаходиться в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 (підстава рапорт вх. №1496 від 19 січня 2023 року).

Згідно з пунктом 7 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 січня 2023 року №22 (а.с.77) нижчепойменованих військовослужбовців, які рахувалися такими, що самовільно залишили військову частину, вважати такими, що прибули до пункту постійної дислокації частини, зокрема, 23 січня 2023 року ОСОБА_1 (підстава рапорт вх. №1654 від 23 січня 2023 року); поновлено виплату грошового забезпечення.

З матеріалів справи також слідує, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 лютого 2023 року №45 на підставі ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження призупинено виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі №140/804/22, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , який знаходиться в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , знято зі всіх видів забезпечення та йому призупинено виплату грошового забезпечення (а.с.78).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20 квітня 2023 року №111 (а.с.79) старшого лейтенанта ОСОБА_1 на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року у справі №140/804/22 зараховано на всі види забезпечення та поновлено йому виплату грошового забезпечення з 15 лютого 2023 року.

Довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2023 року №146/60/460 про доходи (а.с.59) стверджується, що 05 травня 2023 року ОСОБА_1 виплачено грошове забезпечення за лютий та березень 2023 року (по 31551,20 грн за кожен місяць).

Судом також установлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05 квітня 2023 року №133 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення частини старшим лейтенантом ОСОБА_1 з 18 по 23 січня 2023 року (а.с.89). Термін службового розслідування продовжено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14 квітня 2023 року №164 (а.с.90). За результатами службового розслідування 27 квітня 2023 року складено акт службового розслідування, яким за порушення вимог статей 6, 11, 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статут Збройних Сил України старшого лейтенанта ОСОБА_1 , військовослужбовця в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , запропоновано притягнути до дисциплінарної відповідальності та скласти протокол про військове адміністративне правопорушення у зв`язку із самовільним залишенням частини з 18 по 22 січня 2023 року, тобто протягом п`яти діб (а.с.85-88).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27 квітня 2023 року №228 визначено службове розслідування вважати завершеним; за порушення статей 6, 11, 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України старшого лейтенанта ОСОБА_1 , військовослужбовця в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення - догану. Також вирішено скласти протокол про військове адміністративне правопорушення у зв`язку із самовільним залишенням частини з 18 по 22 січня 2023 року, тобто протягом п`яти діб, з направленням до Мукачівського міськрайонного суду (а.с.108-110).

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 травня 2023 року закрито провадження у справі №303/3915/23 стосовно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 172-11 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с.179).

ОСОБА_1 , вважаючи протиправним позбавлення його премії за січень 2023 року, додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн на підставі наказів відповідача від 03 лютого 2023 року №388/кп та №389/кп та наказів про проведення службового розслідування з приводу самовільного залишення служби у період з 18 по 23 січня 2023 року, звернувся до суду із позовом про оскарження цих наказів та стягнення грошового забезпечення за посадою, яке має бути нараховане за січень 2023 року, а також за лютий квітень 2023 року. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що за час вимушеного прогулу у 2022 році йому має бути перераховане стягнуте судом у справі №140/804/22 грошове забезпечення за посадою з виплатою різниці та підлягає стягненню також грошове забезпечення за посадою за час вимушеного прогулу за жовтень грудень 2022 року та січень 2023 року (у зв`язку із невиконанням рішення суду у справі про поновлення на службі негайно).

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення різниці грошового забезпечення за посадою, яку не було враховано судом у справі №140/804/22 внаслідок зміни грошового забезпечення за посадою у січні 2022 року, та стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за жовтень грудень 2022 року, січень 2023 року, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Частиною першою статті 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначеній нормі відповідають положення частини другої статті 14 КАС України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

За приписами пункту 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Зазначена норма узгоджується із положеннями частини п`ятої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), згідно з якою рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

У постанові від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19 Верховний Суд зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, передбачена положеннями статті 236 КЗпП України. Так у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З наведеного слідує, що затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі №711/8446/16-ц висловила позицію про те, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

Згідно із усталеною судовою практикою Верховного Суду для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом у постановах від 29 вересня 2021 року (справа №160/8332/20), від 24 вересня 2020 року (справа №806/2883/17), від 13 січня 2020 року (справа №814/1007/16), від 11 липня 2019 року (справа №814/2789/16), від 01 грудня 2019 року (справа №823/726/16) та ін.

Відповідно до статті 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Частиною другою статті 8 Закону №2011-XII обумовлено, що у разі незаконного звільнення з військової служби або переміщення по службі військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. У разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

Такі ж вимоги містить пункт 231 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008). При цьому згідно з пунктом 232 цього Положення у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби поновлення його на попередній або рівнозначній посаді здійснюється наказом посадової особи, яка має право звільнення цієї категорії військовослужбовців з військової служби, їй рівнозначної або вищої. Наказ видається на підставі копії рішення суду, матеріалів службового розслідування та копії наказу, виданого відповідним командиром (начальником), про притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, винних у незаконному звільненні військовослужбовця.

Пункт 12.5 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454, далі Інструкція №170), уточнює, що у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення.

Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Пунктом 9 розділу XXXI Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді) на підставі рішення повноважного органу (керівника), який прийняв рішення про таке поновлення та виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді виплачується військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні. До розрахунку грошового забезпечення у такому разі включаються щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за займаною штатною посадою до звільнення або переміщення на нижчеоплачувану посаду, з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення. Одноразові додаткові види грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не виплачуються.

Отже, за змістом наведених норм скасування незаконного наказу про звільнення з військової служби має безумовним наслідком поновлення позивача на військовій службі та посаді, яку він займав до реалізації такого незаконного наказу, а також виплату йому грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. При цьому належним виконанням рішення про поновлення на роботі (у цьому випадку на військовій службі) є видання відповідного наказу, що дає можливість працівнику (військовослужбовцю) приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Невидання такого наказу без поважних причин негайно після проголошення судового рішення вважається затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, що має наслідком відповідальність, встановлену статтею 236 КЗпП України, яка не містять застережень про те, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

Перевіряючи доводи позивача про затримку виконання судового рішення про поновлення на військовій службі, яке підлягало негайному виконанню, та стягнення недоотриманого грошового забезпечення після ухвалення судом рішення, суд враховує, що справу №140/804/22 за позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (Військова частина НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу, визнання дій протиправними, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було розглянуто Волинським окружним адміністративним судом за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні, тобто без проведення судового засідання та виклику учасників справи. Отже, у спірному випадку видання наказу про поновлення позивача на військовій службі відразу після ухвалення судового рішення від 13 жовтня 2022 року було неможливим, оскільки судове засідання не проводилося, рішення суду не проголошувалося, а було ухвалено в порядку письмового провадження.

З відомостей комп`ютерної системи «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі №140/804/22 (постановлене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні) було отримано Військовою частиною НОМЕР_3 17 жовтня 2022 року (а.с.205).

Поряд з тим лише 29 листопада 2022 року наказом командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) №605 скасовано пункт 5 наказу командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 27 вересня 2021 року №348, пункт 2 наказу від 21 липня 2021 року №236 про зарахування ОСОБА_1 в розпорядження командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та поновлено позивача на військовій службі і призначено командиром взводу охорони роти забезпечення боєприпасами батальйону логістики (а.с.72). ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з 16 січня 2023 року шляхом видання командиром Військової частини НОМЕР_1 наказу (по стройовій частині) від 16 січня 2023 року №15 (а.с.75).

Суд відхиляє посилання відповідача на припис Володимир-Волинського районного ТЦК та СП від 13 січня 2023 року, оскільки його видання ОСОБА_1 не залежить від останнього, а узгодженість дій військових частин та районного ТЦК та СП між собою залежить виключно від їх посадових осіб, а не від позивача. Крім того відповідач не надав доказів про повідомлення ОСОБА_1 про видачу стосовно нього наказу про поновлення на військовій службі та про необхідність прибути для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 раніше.

За таких обставин зарахування позивача до списків особового складу та усіх видів забезпечення тільки 16 січня 2023 року вказує на затримку повного виконання рішення суду, оскільки позивач без такого наказу позбавлений можливості виконувати обов`язки за посадою, на якій він поновлений рішенням суду. Отже, позивач має право на гарантовану компенсацію середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі про поновлення на службі.

При цьому Військова частина НОМЕР_3 не є суб`єктом, до повноважень якого належить виплата грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та затримки виконання рішення суду, обов`язок виплати якого лежить на відповідачу Військовій частині НОМЕР_1 .

Отже, на думку суду, за період з 18 жовтня 2022 року по 15 січня 2023 року включно (90 календарних днів) Військовій частині НОМЕР_1 належить виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки виконання рішення суду.

Порядком №260 не визначено механізм обчислення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), який застосовується у випадках обчислення середньої заробітної плати у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду (підпункт «з» пункту 1).

При вирішенні цього спору суд враховує, що питання розрахунку середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням ОСОБА_1 з військової служби було предметом вирішення у справі №140/804/22 та Волинський окружний адміністративний суд у рішенні від 13 жовтня 2022 року встановивши, що позивача незаконно звільнено з військової служби з посади командира взводу охорони роти забезпечення продовольством, речовим і військово-технічним майном батальйону логістики 128 окремої гірсько-штурмової бригади і згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28 вересня 2021 року №199 останнім днем його служби було 28 вересня 2021 року, поновив його на цій посаді або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня посада, з 29 вересня 2021 року. Суд, застосовуючи до спірних правовідносин Порядок №100, на підставі довідки Військової частини НОМЕР_1 від 08 вересня 2022 року №144/58/209п про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , здійснив розрахунок середньоденного грошового забезпечення позивача (533,39 грн), період його вимушеного прогулу (379 календарних днів за період з 29 вересня 2021 року по 13 жовтня 2022 року), середній заробіток за час вимушеного прогулу (202154,81 грн без обрахування податків і зборів). Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції, у тому числі із проведений розрахунком, погодився (постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року).

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі №140/804/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, встановлено, що розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 533,39 грн. Таким чином, на його користь підлягає стягненню грошове забезпечення за період з 18 жовтня 2022 року по 15 січня 2023 року у сумі 48005,10 грн без обрахування податків і зборів (533,39 грн х 90 днів).

У календарних днях розраховано вимушений прогул під час розгляду справи №140/804/22. Також Порядок №260 оперує словосполученням «календарні дні». Так у пункті 7 розділу І вказано, що за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Суд відхиляє аргументи позивача стосовно наявності підстав для стягнення на його користь різниці грошового забезпечення за посадою, яку не було враховано судом у справі №140/804/22 внаслідок зміни грошового забезпечення у 2022 році, та стягнення грошового забезпечення за посадою за час вимушеного прогулу за жовтень грудень 2022 року, січень 2023 року (за час вимушеного прогулу) з грошового забезпечення за посадою у 2022 році.

Фактично заявлення вимоги про перерахунок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу мотивоване неправильним розрахунком середнього грошового забезпечення при вирішенні спору про поновлення позивача на військовій службі. Тобто, ОСОБА_1 не погоджується із порядком нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу при вирішенні спору про поновлення на службі у справі №140/804/22.

Однак суд зазначає, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року №140/804/22 було предметом ревізування на предмет його законності судом апеляційної інстанції та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивач, маючи змогу ознайомитися із матеріалами справи та поданими відповідачем документами, не висловлював своїх заперечень щодо наданої відповідачем на вимогу суду довідки від 08 вересня 2022 року №144/58/209п про розмір грошового забезпечення, не оскаржив рішення суду в частині проведеного розрахунку з урахуванням вимог Порядку №100 в апеляційному порядку. Тобто, позивач не використавши надані йому процесуальним законом способи для захисту прав, які він вважає порушеними у зв`язку із незаконним звільненням, похідні вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення намагається вирішити шляхом пред`явлення окремого позову, при тому, що набрало законної сили рішення суду, яким вирішено похідну вимогу про стягнення середнього заробітку разом з основною вимогою про поновлення на посаді у справі №140/804/22, що є неприпустимим.

Повторне вирішення тієї самої позовної вимоги є порушенням принципу юридичної визначеності. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, зокрема, доповнюючи новим обґрунтуванням.

Отже, правові підстави повторного обчислення розміру середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням позивача відсутні, а так само відсутні підстави для застосування іншого механізму для обрахунку середнього грошового забезпечення у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на військовій службі, ніж той, що був використаний судом при вирішенні спору у справі №140/804/22.

Додатково суд зауважує, що відповідно до пункту 2 розділу I Порядку №260 додаткова винагорода на період дії воєнного стану належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а згідно з пунктом 9 розділу XXXI Порядку №260 одноразові додаткові види грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не виплачуються.

Тому і з цих підстав також є помилковими доводи позивача про необхідність включення при розрахунку середнього грошового забезпечення додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн, передбаченої Постановою №168 військовослужбовцям на період дії воєнного стану.

Таким чином, позов у цій частині позовних вимог підлягає задоволенню частково шляхом стягнення на користь позивача з Військової частини НОМЕР_1 середнього грошового забезпечення за період з 18 жовтня 2022 року по 15 січня 2023 року у сумі 48005,10 грн (за виключенням податків і зборів) за час затримки виконання рішення суду про поновлення на службі та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам сторін у частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів від 03 лютого 2023 року №388 та №389 про позбавлення грошового забезпечення за січень 2023 року, наказу про службове розслідування з приводу самовільного залишення військової частини з 18 січня 2023 року по 23 січня 2023 року та про стягнення грошового забезпечення за посадою, яке повинно було нараховано за січень, лютий, березень, квітень 2023 року, суд виходить із того, що обґрунтування вимоги про стягнення грошового забезпечення за вказаний період мотивований протиправністю винесення відповідачем наказів від 03 лютого 2023 року №388 та №389 та про службове розслідування за фактом самовільного залишення позивачем військової частини (з 18 по 23 січня 2023 року). Тобто, позивач вважає, що винесення оскаржуваних наказів має наслідком позбавлення його частини грошового забезпечення (премії та передбаченої Постановою №168 додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн). Таким чином, фактично ці вимоги слід розглядати як основну (про визнання протиправним та скасування наказів) та похідну (про стягнення грошового забезпечення).

З матеріалів справи встановлено, що спірними наказами командира Військової частини НОМЕР_1 від 03 лютого 2023 року №388/кп «Про преміювання військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати роботи в січні 2023 року» та від 03 лютого 2023 року №389/кп «Про виплату додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 » визначено не виплачувати щомісячну премію за січень 2023 року та додаткову винагороду, зокрема, ОСОБА_1 за самовільне залишення частини 18 січня 2023 року.

Правовою підставою для позбавлення ОСОБА_1 премії за січень 2023 року є пункт 5 розділу ХVI Порядку №260, додаткової винагороди за січень 2023 року - окреме доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 року №912/з/29, а фактичною підставою стало самовільне залишення частини з 18 січня 2023 року.

Вирішуючи спір, суд виходить із того, що відповідно до пунктів 2, 3 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Як встановлено пунктом 2 розділу І Порядку №260, премія належить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу включає поряд із щомісячними основними видами грошового забезпечення (серед них посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років) також і премію у складі інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення пункт 4 розділу І (Порядку №260).

За приписами пунктів 3, 8 розділу І Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є, зокрема, штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина), накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення. Щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення виплачується в поточному місяці за минулий. Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).

Питанню преміювання військовослужбовців присвячений розділ ХVI Порядку №260. Так зокрема, відповідно до пунктів 1, 2 розділу ХVI зазначеного Порядку командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби. Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби. Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.

Пунктом 5 розділу ХVI Порядку №260 установлено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення; у разі накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, пониження в посаді, пониження у військовому званні на один ступінь, позбавлення військового звання - за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром; у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення військового адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, - за місяць, у якому така постанова надійшла до військової частини; у разі накладення на військовослужбовця в календарному місяці більше трьох дисциплінарних стягнень, крім дисциплінарного стягнення «зауваження», - за місяць, у якому накладено дисциплінарні стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром.

Отже, кожна з наведених у пункті 5 розділу ХVI Порядку №260 обставин є самостійною підставою для позбавлення військовослужбовця премії на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання.

Судом також враховано, що пунктом 1 Постанови №168 (в редакції станом на січень 2023 року) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Пунктом 2-1 Постанови №168 установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Пунктом 17 розділу І Порядку №260 обумовлено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Виплата додаткової винагороди врегульована розділом XXXIV Порядку №260 (доповнено наказом Міністерства оборони від 25 січня 2023 року №44, застосовується з 01 лютого 2023 року), згідно з пунктом 2 якого на період дії воєнного стану військовослужбовцям виплачується додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Відповідно до пунктів 8, 9 розділу XXXIV Порядку №260 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини. Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

За приписами пункту 14 розділу XXXIV Порядку №260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зокрема, які: самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

До 01 лютого 2023 року (до набрання чинності наказом Міністерства оборони від 25 січня 2023 року №44) порядок і умови виплати додаткової винагороди визначалися окремим дорученням Міністра оборони України від 23 червня 2022 року №912/з/29, пунктом 9.4 якого встановлено аналогічні умови, що й пунктом 14 Порядку №260: до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень або 30000 гривень не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Оскільки Кабінет Міністрів України делегував повноваження зі встановлення порядку і умов виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, керівниками відповідних міністерств, що також окремо закріплено у пункті 17 Порядку №260, то відповідне рішення Міністра оборони України (від 23 червня 2022 року №912/з/29) підлягає врахуванню при вирішенні питань про виплату додаткової винагороди.

Отже, самовільне залишення військової частини є підставою для невиплати військовослужбовцю додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, за місяць, у якому здійснено порушення, згідно з наказом командирів (начальників) військових частин щодо виплати додаткової винагороди за минулий місяць, що видається до 5 числа поточного місяця.

Таким чином, позбавленню військовослужбовця премії та додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, має передувати факт невиходу на службу без поважних причин, самовільного залишення військовослужбовцем військової частини або місця служби.

Самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира). Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що військовослужбовець у законному порядку залишив розташування частини або місце служби та не повертається в зазначений час для подальшого несення військової частини (не повертається із звільнення з частини, відрядження, відпуски або з лікування без поважних причин до частини або на службу).

Відсутність у командира відомостей (доказів) про причини залишення чи нез`явлення військовослужбовця зобов`язує командира доповісти про такий факт своє командування та повідомити орган військової служби правопорядку.

Такий обов`язок виникає відповідно до приписів пункту 21 розділу ІІ Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 листопада 2018 року №604 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2018 року за №1451/32903), за змістом якого про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, відпустки, закладу охорони здоров`я, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.

Зі змісту наказів командира Військової частини НОМЕР_1 від 03 лютого 2023 року №388/кп (додаток 2) та від 03 лютого 2023 року №389/кп (додаток 4) слідує, що вони прийняті на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19 січня 2023 року №18.

В матеріалах справи наявний витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 січня 2023 року №18 (а.с.76), згідно з пунктом 2 якого нижчепойменованих військовослужбовців вважати такими, що самовільно залишили частину, призупинено виплату грошового забезпечення: 18 січня 2023 року старшого лейтенанта ОСОБА_1 , який знаходиться в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 (підстава рапорт вх. №1496 від 19 січня 2023 року).

З рапорту помічника начальника стройової частини (вх. №1496 від 19 січня 2023 року) слідує, що старший лейтенант ОСОБА_1 , який перебуває в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 і перебував у відрядженні у Володимир-Волинському міському суді Волинської області (повістка про виклик до суду на 12:00 17 січня 2023 року), у пункт дислокації частини 18 січня 2023 року не прибув, відомостей про себе не надав (а.с.95).

У доповіді №89нт тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 та старшого оперативного чергового Військової частини НОМЕР_1 , адресованій командувачу військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », начальнику Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку, про факт самовільного залишення частини (без зброї) військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 повідомляється, що старший лейтенант ОСОБА_1 перебував у відрядженні з 17 січня 2023 року у місті Володимирі Волинської області згідно з наказом від 17 січня 2023 року №16 по виклику повісткою у Володимир-Волинський міський суд Волинської області та повинен був повернутися в частину 18 січня 2023 року. Станом на 20 січня 2023 року військовослужбовець на службу не з`явився, відомості про відрядження не надав. На момент складення доповіді службове розслідування не призначалося (а.с.91).

Як слідує з пункту 7 витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 січня 2023 року №22 (а.с.77), нижчепойменованих військовослужбовців, які рахувалися такими, що самовільно залишили військову частину, вважати такими, що прибули до пункту постійної дислокації частини 23 січня 2023 року ОСОБА_1 (підстава рапорт вх. №1654 від 23 січня 2023 року).

Відповідно до рапорту начальника стройової частини (вх. №1654 від 23 січня 2023 року) ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину, прибув до Військової частини 23 січня 2023 року (а.с.96).

Отже, з наведеного вбачається, що ОСОБА_1 був відсутній у військовій частині з 18 січня 2023 року по 22 січня 2023 року (прибув 23 січня 2023 року).

При цьому матеріалами справи підтверджено, що 16 січня 2023 року ОСОБА_1 подав рапорт командиру Військової частини НОМЕР_1 про надання дозволу вибути до Володимир-Волинського міського суду Волинської області для участі у кримінальному провадженні (обвинувачений), яке призначено на 12:00 17 січня 2023 року (а.с.93). Виклик до суду на вказану дату підтверджується повісткою у справі №154/667/22 (а.с.94).

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 січня 2023 року №16 ОСОБА_1 вважати таким, що вибув з пункту постійної дислокації військової частини у відрядження до Володимир-Волинського міського суду Волинської області для участі у кримінальному провадженні з 17 січня 2023 року (а.с.98).

Листом від 06 червня 2023 року №154/667/22/6729/2023 на запит Військової частини НОМЕР_1 Володимир-Волинський міський суд Волинської області повідомив, що у провадженні суду перебуває обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, четвертою статті 358, частиною другою статті 369-2 Кримінального кодексу України. На розгляд справи, який був призначений на 12:00 17 січня 2023 року, обвинувачений не з`явився (а.с.186).

ОСОБА_1 не заперечує, що не прибув у судове засідання, призначене на 12:00 17 січня 2023 року, оскільки, як він стверджує у позовній заяві, письмових поясненнях від 24 квітня 2023 року, наданих під час службового розслідування (а.с.101-103), до міста Володимира Волинської області він прибув близько 21:30 17 січня 2023 року. Також позивач не заперечує, що був відсутній у частині з 18 по 22 січня 2023 року, до якої прибув лише 23 січня 2023 року.

В копії посвідчення про відрядження від 17 січня 2023 року №27, яка долучена до позовної заяви (а.с.12), наявні відмітки про вибуття з частини 17 січня 2023 року, відмітка Володимир-Волинського відділу військової служби правопорядку про прибуття до міста Володимира Волинської області 17 січня 2023 року та про вибуття з міста Володимира Волинської області 23 січня 2023 року, а також відмітка Військової частини НОМЕР_1 про прибуття у частину 23 січня 2023 року.

В наданих 24 квітня 2024 року у межах службового розслідування письмових поясненнях ОСОБА_1 стверджував, що 18 січня 2023 року прибув у Володимир-Волинський міський суд Волинської області для участі у судовій справі, а надалі брав участь в інших судових справах у судах Волинської області та 23 січня 2023 року забрав у Володимир-Волинському відділі військової служби правопорядку посвідчення про відрядження та прибув у військову частину (а.с.101-103).

Відповідно до пункту 145 розділу V Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою: участі в засіданнях судів або прибуття за викликом органів досудового розслідування. Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.

Пунктами 146, 147, 148 розділу V цього Положення установлено, що військовослужбовцям, які направляються у відрядження, видається посвідчення про відрядження встановленого зразка. Військовослужбовці після прибуття до пункту відрядження зобов`язані в установлений строк з`явитися до посадової особи, в розпорядження якої вони відряджені, повідомити командування своєї військової частини про прибуття, стати в установленому порядку на облік і виконувати поставлені завдання.

Під час прямування до місця відрядження та повернення з нього військовослужбовцям заборонено відхилятися від зазначеного у посвідченні про відрядження маршруту або здійснювати самовільні зупинки в проміжних пунктах. У разі затримки в дорозі з незалежних від військовослужбовця причин він повинен отримати відповідну позначку в посвідченні про відрядження або довідку про причини затримки у військового коменданта на транспорті або начальника органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України чи керівника районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, територіального центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, міста Києва та Севастополя (далі - територіальний центр комплектування та соціальної підтримки), а в разі їх відсутності - в адміністрації шляхів сполучення або місцевій державній адміністрації чи органі місцевого самоврядування, а також повідомити про затримку командира (начальника) військової частини, в якій він проходить військову службу.

Військовослужбовець за наявності поважних причин, що перешкоджають йому своєчасно вибути з пункту відрядження до місця постійної служби (навчання), повинен повідомити про це командира (начальника) військової частини через начальника органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а в разі їх відсутності - через посадових осіб місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування із зазначенням причин затримки. Поважними причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), що позбавили його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні бути підтверджені відповідними документами.

Аналіз наведених письмових доказів дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 у законному порядку вибув з Військової частини НОМЕР_1 для участі у судовому засіданні, яке призначене на 12:00 17 січня 2023 року.

Наказ про відрядження від 17 січня 2023 року №16 був виданий виключно для цієї мети та містив підставу повістка про виклик до суду в кримінальній справі. Наказ виданий на підставі рапорту Мішакова О.А. про надання дозволу про вибуття до Володимир-Волинського міського суду Волинської області для участі у кримінальному провадженні, яке призначено на 17 січня 2023 року.

Оскільки наказ про відрядження був виданий на підставі рапорту ОСОБА_1 та з визначеною метою участі у судовому засіданні, призначеному на 12:00 17 січня 2023 року, то не є переконливими аргументи позивача про те, що йому не був відомий строк відрядження.

Відповідно до пункту 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Позивач не надав доказів про те, що інформував безпосереднього начальника (прямого начальника) про наявність поважних причин, які перешкоджають (унеможливлюють) його прибуття до військової частини, зокрема, з огляду на те, що він не взяв участь (чи не встиг взяти участь) у судовому засіданні 17 січня 2023 року, зокрема, про участь в інших судових провадженнях у судах Волинської області, про що він стверджував у письмових поясненнях від 24 квітня 2023 року. Не надано такі докази і суду.

Поважними причинами нез`явлення вчасно на службу можуть бути хвороба, що перешкоджає пересуванню, непередбачені перешкоди у сполученні, стихійне лихо та інші надзвичайні обставини, що трапилися в сім`ї військовослужбовця, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї, якщо причини затримки підтверджені відповідними документами. Питання щодо наявності поважних причин вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин справи.

Отже, суд виходить із того, що ОСОБА_1 не підтвердив поважність причин затримки повернення у пункт дислокації Військової частини НОМЕР_1 відповідними доказами. Інших повісток про виклик до суду (у період з 18 по 22 січня 2023 року) позивач не надав.

Докази про надання ОСОБА_1 дозволу (наказу) начальника (командира) на залишення частини або місця служби з інших підстав, ніж для участі у судовому засіданні 17 січня 2023 року у Володимир-Волинському міському суді Волинської області, матеріали справи також не містять. Отже, позивач був зобов`язаний прибути до Військової частини НОМЕР_4 із міста Володимира Волинської області 18 січня 2023 року, оскільки для інших цілей, ніж для участі у судовому засіданні 17 січня 2023 року, він не відряджався.

За таких обставин рапорт помічника начальника стройової частини (вх. №1496 від 19 січня 2023 року), доповідь від 20 січня 2023 року №89нт є тими документами, які засвідчують факт неприбуття ОСОБА_1 з відрядження після того, як минула подія, для якої таке відрядження було оформлене. Накази командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 січня 2023 року №18 та від 23 січня 2023 року №22, якими встановлено безпідставну відсутність ОСОБА_1 на службі у період з 18 січня 2023 року по 22 січня 2023 року, є чинними.

Отже, у відповідача були наявні правові та фактичні підстави для невиплати позивачу премії та додаткової винагороди за січень 2023 року.

Не вказує на протиправність оспорюваних наказів від 03 лютого 2023 року №388/кп та №389/кп проведення відповідачем службового розслідування на підставі наказу від 05 квітня 2023 року №133 (продовжене наказом від 14 квітня 2023 року №164), за результатами завершення якого ОСОБА_1 притягнутий до дисциплінарної відповідальності (наказ від 27 квітня 2023 року №228) та щодо нього складений протокол про військове адміністративне правопорушення.

Варто зазначити, що за змістом пункту 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Тобто, проведення службового розслідування є передумовою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Позбавлення премії та додаткової винагороди не є дисциплінарними стягненнями.

Фактично, попередньо встановлені обставини до моменту видачі наказів від 03 лютого 2023 року №388/кп та №389/кп не спростовані службовим розслідуванням.

Так само закриття постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 травня 2023 року провадження у справі №303/3915/23 відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення за частиною четвертою статті 172-11 КУпАП з підстав закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності (частина друга статті 38 КУпАП), тобто, з нереабілітуючих підстав (а.с.179), не спростовує встановлених у цій справі обставин, а тому не є підставою для скасування наказів відповідача від 03 лютого 2023 року №388/кп та №389/кп в частині позбавлення ОСОБА_1 виплати премії та додаткової винагороди за січень 2023 року.

Суд повторює, що відповідно до пункту 5 розділу ХVI Порядку №260, пункту 14 розділу XXXIV Порядку №260 (до 01 лютого 2023 року - окремого доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 року №912/з/29) не лише накладення дисциплінарного стягнення чи винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення військового адміністративного правопорушення є підставою для позбавлення премії та додаткової винагороди, а такими підставами є і невихід на службу, самовільне залишення служби.

Проведення службового розслідування не вплинуло на необхідність перегляду відповідачем наказів від 03 лютого 2023 року №388/кп та №389/кп стосовно позивача та нарахування йому премії та додаткової винагороди за січень 2023 року.

Також суд зазначає, що ухвалою суду від 22 червня 2023 року повернуто без розгляду заяви про зміну підстав і предмета позову, а також «про уточнення позовних вимог» від 06 червня 2023 року (а.с.171), якою позивач, серед іншого, доповнив позовні вимоги новими - про скасування наказу від 27 квітня 2023 року №228, який не був предметом первинного позову та на момент звернення до суду (08 квітня 2023 року) якого не існувало.

Суд наголошує, що відповідно до норм статті 5 КАС України судовому захисту підлягає лише порушене право, а не спосіб відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. При цьому наявність вказівки у законі на можливість оскарження рішення до суду не є безумовною підставою для задоволення позову. Відсутність предмета захисту у суді, без визначення права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, фактично вказує на безпредметність позову.

В контексті наведеного суд повторює, що зміст заявлених позовних вимог та наявних обґрунтувань позову повинні стосуватися порушеного на момент звернення до суду прав та інтересів позивача особи, яка звертається за їх захистом.

Згідно із частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, позивач повинен довести суду наявність порушеного права рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, негативні наслідки яких призвели з огляду на суть позовних вимог до виплати грошового забезпечення у меншому розмірі (у цьому випадку внаслідок позбавлення позивача премії та додаткової винагороди за січень 2023 року, невиплати грошового забезпечення за лютий, березень та квітень 2023 року).

За змістом частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У цій справі позивач не довів наявність порушеного права станом на день звернення до суду наказом від 27 квітня 2023 року №228 про проведення службового розслідування з приводу самовільного залишення військової частини з 18 січня 2023 року по 23 січня 2023 року, яким його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, та якого на момент звернення 08 квітня 2023 року до суду не існувало. Тобто, такий наказ не може бути предметом оцінки в контексті порушення прав позивача на виплату грошового забезпечення за січень 2023 року при розгляді цієї справи, однак це не виключає можливість його оскарження з іншим обґрунтуванням у спосіб звернення до суду з окремим позовом.

Також позов не містить обґрунтування про порушення прав позивача стосовно виплати грошового забезпечення за квітень 2023 року, оскільки на момент подання позову (08 квітня 2023 року) грошове забезпечення не могло бути йому ще виплачене, адже відповідно до пункту 8 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий. Тобто, грошове забезпечення за квітень 2023 року могло бути виплачене у травні 2023 року (фактично виплачене 13 травня 2023 року, про що вказано у довідці від 22 травня 2023 року №146/60/460). Події та обставини, які мали місце після подання позову (як-от проведення службового розслідування на підставі наказів від 29 квітня 2023 року №250, від 13 травня 2023 року №332), як і самі накази з наведених вище підстав не є предметом та підставами цього позову, не обґрунтовують наявність порушених прав позивача на момент звернення до суду із цим позовом. Позивач має право звернутися до суду за захистом порушених прав, подавши окремий позов до суду про стягнення коштів за квітень 2023 року, якщо вважає, що його права є порушеними з боку відповідача.

З урахуванням наведеного заявлені передчасно позовні вимоги про стягнення грошового забезпечення за квітень 2023 року також не підлягають задоволенню.

Одночасно суд зазначає, що предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем. Відсутність предмета спору на момент вирішення справи має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог.

Судом на підставі довідки Військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2023 року №146/60/460 про доходи (а.с.59) встановлено, що 05 травня 2023 року ОСОБА_1 виплачено грошове забезпечення за лютий та березень 2023 року (по 31551,20 грн за кожен місяць). Цю обставину не заперечує сам позивач у відповіді на відзив.

Отже, наведене свідчить про відсутність предмета спору у цій частині позовних вимог, у задоволенні яких належить відмовити.

Підсумовуючи наведене, доводи позивача частково знайшли своє підтвердження під час розгляду цієї справи, при цьому заперечуючи проти позову, відповідач не довів правомірність своїх рішень та дій за частиною позовних вимог, тому позов слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_6 ) про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки виконання рішення суду про поновлення на службі у сумі 48005,10 грн (сорок вісім тисяч п`ять грн 10 коп), за виключенням обов`язкових податків та зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк