Справа № 520/15675/23
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
про залишення позовної заяви без розгляду
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора, третя особа - Друга кадрова комісія з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 30.04.2021 № 136 «Про визнання такими, що втратили чинність, наказів Генерального прокурора щодо створення кадрових комісій з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора».
Ухвалою від 27.06.2023 відкрито провадження у цій справі та справу призначено до судового розгляду у порядку загального позовного провадження.
У судовому засіданні 19.07.2023 судом проінформовано позивача про надходження такої процесуальної заяви, повідомлено позивача про можливість надати до суду заяву про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Також позивача повідомлено про те, що якщо заява про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду не буде надана протягом 5 днів з моменту отримання клопотання чи ознайомлення з ним у суді, позов буде залишено без руху на підставі ч.13 ст.171 КАС України.
Відповідно до наявного в матеріалах справи трекінгу поштового відправлення з сайту Укрпошти судом встановлено, що відповідачем виконано процесуальний обов`язок та надіслано позивачу відзив з додатками на його адресу для листування, 17.07.2023 відправлення не вручено під час доставки.
Відповідно до довідки від 19.07.2023 позивачу на його електронну адресу судом надіслано відзив з додатками, у тому числі і з заявою про залишення позову без розгляду.
25.07.2023 та 26.07.2023 позивачем через систему "Електронний суд", засобами електронної пошти та поштового зв`язку надіслано до суду три тотожні за змістом заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду з позовом.
Позивач зазначає, що зі змісту даного листа незрозуміло, коли наказ Генерального прокурора від 10.01.2020 № 14 «Про створення другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора» втратив чинність, - чи з 30.04.2021 - згідно із наказом Генерального прокурора № 136, - чи з 01.09.2021 - із припиненням дії норм розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-1Х.
За таких обставин позивач вважає, що відсутня байдужість з боку позивача до своїх прав або відсутнє небажання дізнатися про порушення Офісом Генерального прокурора прав, свобод чи інтересів.
Надаючи правову оцінку викладеним у заявах позивача та відповідача обставин щодо недотримання позивачем строку звернення до суду, суд застосовує такі норми права.
Так, частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
Суд враховує правову позицію Верховного Суду у справі №813/3756/17, відповідно до якої встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.
Колегія суддів Верховного Суду у справі №813/3756/17 зробила висновок, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Тобто, суд може точно встановити день, коли про зміст спірного рішення позивачу було достеменно відомо, ба більше - у розпорядженні позивача в жовтні 2021 уже перебувала копія спірного наказу, яку від додав до апеляційної скарги.
Позивач у своїх заявах від 25.07.2023 та 26.07.2023 також не заперечує цього факту.
Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
При цьому суд зауважує на помилковому тлумаченні позивачем необхідності на цій стадії судового розгляду встановлення факту порушення права позивача, про що він неодноразово зазначає в свої заявах, оскільки встановлення наявності або відсутності факту порушеного права здійснюється під час розгляду справи судом по суті лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин (постанова Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 826/3318/17).
Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа "Олександр Шевченко проти України", п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.
У означеному контексті суд зауважує, що з моменту, коли позивачу вже було відомо про оскаржуваний наказ (20.10.2021) і до моменту звернення до суду з цим позовом (22.06.2023) минув значний проміжок часу, при цьому об`єктивно існуватимуть наслідки відновлення строку для інших осіб - як і для відповідача у справі, так і будь-яких інших осіб, прав яких так чи інакше стосувалось спірне рішення - з урахуванням того, що вказаний наказ визначає функціонування кадрових комісій, правовідносини щодо існування яких в цілому з моменту прийняття такого наказу стали стабільними понад 2 роки тому.
Зокрема, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущений; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування».
Верховний суд у постанові від 20 листопада 2019 року (справа № 9901/405/19) зазначив, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Так, позивач зазначає про таку поважну причину пропуску строку звернення до суду як збройна агресія РФ, водночас, численні правові позиції Верховного Суду з цього питання вказують на те, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки через запровадження такого, не можна безумовно вважати поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.
Позивач у заявах наводить детальний опис військових злочинів РФ проти мирного населення Харківської міської територіальної громади (з посиланнями на Інтернет-ресурси), а також на обставини функціонування органів системи правосуддя в умовах воєнного стану, що є загальновідомими фактами.
Окрім того, протягом періоду з жовтня 2021 року по лютий 2022 року (до моменту введення воєнного стану) позивач не вчиняв жодних дій щодо оскарження спірного наказу до суду та не готував позов.
Доказів, що доводять зворотнє, до суду не надано.
Суд зазначає, що Харківський окружний адміністративний суд функціонує протягом дії воєнного стану із можливістю використання учасниками процесу системи "Електронний суд", якою також скористався і позивач, доступу до проведення судових засідань у режимі відеоконфернецзв`язку та іншими електронними системами і засобами зв`язку, що деякою мірою нівелює загрозу життю та здоров`ю учасників процесу у контексті необхідності особисто прибувати до суду.
Також із загальнодоступних джерел відомо, що блекаути внаслідок ворожих обстрілів та періодичні знеструмлення на території міста Харкова були протягом осені 2022 року по початок весни 2023 року, водночас, таких перешкод протягом літа 2022 року, квітня-червня 2023 року не існувало.
Відтак, є недоведеним той факт, що ворожа агресія РФ та введення воєнного стану на території України в цілому є поважними причинами пропуску строку звернення до суду позивачем.
Суд зауважує про неприйнятність аргументів позивача про неможливість застосування правових позицій Верховного Суду у зв`язку з нетотожністю правовідносин. До такого висновку суд приходить з огляду на те, що тотожність правовідносин у спорі є необхідною умовою для використання правових позицій Верховного Суду при застосуванні норм матеріального права, водночас, при вирішенні процесуальних питань, яким є, зокрема, питання визнання поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд застосовує процесуальні норми права та правові позиції ЄСПЛ та ВС з огляду на подібність процесуальних ситуацій, що вирішувались судами.
З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що позивачем у заявах від 25.07.2023 та 26.07.2023 не наведено достатніх причин поважності пропуску шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом, не надано доказів, що свідчили б про об`єктивний вплив обставин воєнного стану на можливість позивача звернутись до суду своєчасно або з якнайменш можливим пропуском строку.
Враховуючи, що питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним поняттям, суд зауважує, що поведінка позивача як особи з вищою юридичною освітою не свідчить про його намагання добросовісно скористатись своїми процесуальними правами, враховуючи намагання позивача ввести суд в оману шляхом наполягання на обставині, що про спірний наказ йому стало відомо на початку березня 2023 року за наявності в матеріалах справи доказів того, що про спірний наказ позивачу було відомо в жовтні 2021 року.
Згідно з приписами статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.3 ст.123 КАС України).
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.4 ст.123 КАС України).
Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи, що позов подано до суду з пропуском встановленого законом шестимісячного строку, позивач не надав до суду доказів поважності його пропуску, суд приходить до висновку наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 9, 45, 229, 240, 243, 247, 248, 257, 294, 295, 297 КАС України, суд, - УХВАЛИВ:
Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвалу у повному обсязі виготовлено 31 липня 2023 року.

Суддя Олексій Котеньов