Справа № 120/3303/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 р. Справа № 120/3303/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , діючої в інтересах неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_2 , до Хмільницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка подана в інтересах її неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_2 (позивач) до Хмільницької міської ради (відповідач) про визнання протиправним та скасування п.п. 15 п. 1.2 рішення відповідача від 25.02.2022 №1148 в частині відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, за кадастровим номером: :01:000:0902, яка знаходиться за межами селища Красносілка на території Хмільницької міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач у грудні 2021 року звернулася до Хмільницької міської ради із заявою про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами селища Красносілка на території Хмільницької міської ради, додавши до такої заяви усі необхідні документи. Однак, рішенням Хмільницької міської ради № 1148 від 25.02.2022 ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу з причин невідповідності місця розташування земельної ділянки.

Як зазначає представник позивача, із вказаним рішенням позивач ознайомилась лише в лютому 2023 року, коли отримала його копію у відповідь на адвокатський запит. При цьому, вважає таке рішення незаконним, оскільки відповідачем не зазначено конкретної підстави для відмови у наданні їй відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою, визначеної ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. Зокрема, просить суд врахувати, що в оскаржуваному рішенні взагалі не зазначено якій саме містобудівній документації, генеральних планів населених пунктів, схем землеустрою чи інших технічних документів не відповідає місце розташування бажаної для позивача земельної ділянки. Отже, з огляду на невмотивованість та безпідставність такого рішення позивач, з метою захисту своїх прав, звернулась до суду з відповідним позовом.

Крім того, у своїх вимогах законний представник позивач клопотала про поновлення строку звернення до суду, передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України, у зв`язку з його пропуском з поважних причин.

Ухвалою від 04.04.2023 задоволено заяву законного представника про поновлення строку звернення до суду та вирішено поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду з цим адміністративним позовом. Позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Цією ж ухвалою суд витребував у відповідача додаткові докази, необхідні для розгляду справи.

У зв`язку із наявністю у Хмільницької міської ради електронного кабінету в підсистемі Електронний суд, копія ухвали про відкриття провадження у справі від 04.04.2023 була направлена відповідачу в електронній формі за допомогою підсистеми ЄСІТС.

Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі Діловодство спеціалізованого суду, електронний документ (ухвала суду про відкриття провадження у справі від 04.04.2023) доставлена в Електронний кабінет Хмільницької міської ради 05.04.2023 о 13:58 год., про що свідчить відповідна довідка, яка наявна в матеріалах справи.

Втім, як в межах визначеного судом 15-ти денного строку так і до початку розгляду справи по суті відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

Як зазначено у ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином судом вирішено здійснювати розгляд справи за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги КАС України щодо належного повідомлення сторін про розгляд справи.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм юридичну оцінку суд встановив, що неповнолітня ОСОБА_2 03.12.2021 звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га, кадастровий номер: :01:000:0902, яка розташована за межами селища Красносілка на території Хмільницької міської ради.

До поданої заяви позивачем було долучено копію свого паспорта громадянина України та реєстраційного номеру облікової картки платника податків, а також графічні матеріали викопіювання із плану землеволодіння Хмільницької міської ради із зазначенням місця розташування бажаної земельної ділянки.

За наслідком розгляду вказаної заяви, рішенням 27 сесії 8 скликання Хмільницької міської ради від 25.02.2022 № 1148 (підпункт 15 пункту 1.2 цього рішення) позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, законний представник від імені позивача звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам та встановленим обставинам справи суд враховує, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать і землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з частиною 1 статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

За змістом п. "б" ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За приписами частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, законом гарантовано право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, не більше як 2,0 гектара.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 розділу ІV ЗК України.

Так, згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За приписами ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 59 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі також Закон № 280/97-ВР) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Такі питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (ст. 26 Закону №280/97-ВР).

Отже, аналізуючи вказані норми права, суд робить висновок, що процедура одержання громадянином безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності розпочинається із подання громадянином відповідного клопотання, до якого додаються графічні матеріали; і лише після отримання клопотання разом із необхідними документами таке клопотання розглядається на пленарному засіданні відповідною місцевою радою, яка дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

При цьому суд наголошує, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України, а тому відмова у вирішенні клопотання на будь-яких інших підставах, які не передбачені вказаною нормою, суперечить вимогам закону.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25.02.2020 у справі за № 723/1964/14-а, від 15.04.2020 у справі за № 638/15764/17, від 15.04.2020 у справі за № 638/15764/17, від 22.04.2020 у справі за № 818/1707/16, від 14.05.2020 у справі за №360/536/17-а, та інших.

Як уже зазначалося, рішенням 27 сесії 8 скликання Хмільницької міської ради від 25.02.2022 № 1148 ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав невідповідності місця розташування земельної ділянки.

Однак, в чому ж полягає сама суть такої невідповідності в даному рішенні не розкрито.

Надаючи оцінку таким підставам для відмови, суд вказує наступне.

Так, дійсно, як уже наголошувалося судом вище, згідно правових приписів ч. 7 ст. 118 ЗК України єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Втім, відповідач відмовляючи позивачу у наданні такого дозволу не зазначив у своєму рішенні ні правових ні фактичних підстав, якими він керувався при його винесенні, адже невідповідність місця розташування земельної ділянки має до чогось співставлятися. В даному випадку це могли бути: вимоги законів та інших нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної та технічної документації (перелік таких документів визначено в ч. 7 ст. 118 ЗК України та не є вичерпним).

Проте ні в преамбулі оскаржуваного рішення міської ради № 1148 від 25.02.2022, ні в його основній частині (пп. 1.2) не міститься жодної вказівки відносно того, в чому саме полягає невідповідність місця розташування бажаної для позивача земельної ділянки та яким чином відповідні обставини впливають на неможливість надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав прийняття (фактичних і юридичних) таких актів, а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття (наприклад постанова від 5 березня 2020 року у справі № 640/467/19).

В даному випадку суд враховує, що оскаржуване рішення Хмільницької міської ради у спірній його частині є індивідуально-правовим актом і породжує права та обов`язки для позивача, а тому має відповідати усім вимогам, визначеним у ст. 2 КАС України, відповідно до яких обґрунтованість є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.

Відтак, з метою виконання вимоги щодо його обґрунтованості відповідачеві не достатньо було вказати на невідповідність місця розташування земельної ділянки з посиланням на загальну норму статті 118 ЗК України. Відповідач зобов`язаний був розкрити в змісті такого рішення суть виявленої ним невідповідності бажаного для позивача місця розташування земельної ділянки вимогам законів чи іншим документам нормативно-правового чи технічного характеру, як того вимагають положення ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Натомість у цій справі відповідач приймаючи оскаржуване рішення щодо позивача обмежився лише вказівкою на якесь порушення (уявну невідповідність), без будь-якої конкретизації свого висновку. Тобто, жодних фактичних обставин, на підставі яких відповідач дійшов висновку про невідповідність місця розташування земельної ділянки у спірному рішення не наведено, що свідчить про його необґрунтованість, невмотивованість, нечіткість та невизначеність.

Суд зазначає, що можливість правильного розуміння висновку відповідача про недотримання позивачем вимог земельного законодавства у спірній ситуації як і можливість усунення певних недоліків (якщо такі дійсно мали місце) прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретних фактів та обставин, що унеможливлюють надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Однак, таких обставин оскаржуване рішення не містить, а самим відповідачем в ході розгляду даної справи жодних доказів на підтвердження правомірності викладених у такому рішенні висновків також подано не було. Тим більше суд враховує те, що відповідач не виконав вимоги ухвали суду від 04.04.2023 в частині надання витребуваних доказів (усіх матеріалів, які стали підставою для прийняття рішення в частині, що стосується ОСОБА_2 ). Наведене розцінюється судом як відсутність таких доказів та невиконання відповідачем свого обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 77 КАС України.

Отже, підводячи підсумок суд констатує, що оскільки рішення Хмільницької міської ради № 1148 від 25.02.2022 в частині відмови ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не відповідає усім тим критеріям правомірності, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, яким має відповідати рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема його обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, тому наявні підстави для визнання такого рішення протиправним та його скасування.

Отже в цій частині вимоги адміністративного позову підлягають задоволенню.

В той же час, надаючи оцінку вимогам позивача зобов`язального характеру, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

Вказані положення узгоджуються із повноваженнями суду при вирішенні справи. Так, згідно з пунктами 2, 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Крім того, за частинами 3, 4 статті 245 КАС України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Виходячи з принципу "належного врядування", суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.

Із матеріалів цієї справи суд встановив, що оскаржуване рішення в тій частині, що є предметом даного спору, не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Даний висновок суду ґрунтується на тому, що відмова відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою є необґрунтованою та не вмотивованою, без зазначення фактичних підстав, за яких відповідач дійшов висновку про неможливість надання позивачу бажаного для неї дозволу.

Такі недоліки у реалізації суб`єктом владних повноважень своїх повноважень крім того, що характеризують оскаржуване рішення як неправомірне, позбавляють суд можливості перевірити факт дотримання позивачкою усіх умов, що є необхідними для надання їй бажаного дозволу (в тому числі чи дійсно місце розташування земельної ділянки відповідає усім вимогам законодавчих актів, та чи не існує будь-яких інших обставин, що унеможливлюють задоволення заяви позивачки).

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх визначених Законом підстав у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Тобто, в межах розгляду цієї справи суд не може дійти остаточного висновку про те, чи ті обставини, які зазначені в оскаржуваному рішенні є вичерпними і чи дотримано позивачкою усіх інших умов для надання відповідного дозволу. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку документації із землеустрою без перевірки наявності чи відсутності усіх названих у статті 118 ЗК України підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

Саме такий правовий висновок із подібного питання був зроблений Верховним Судом у постанові від 03.12.2019 року по справі № П/811/2541/17.

Крім того суд враховує, що на момент ухвалення цього судового рішення в Україні діє воєнний стан.

Згідно ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 року № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні за визначених підстав в умовах якого допускається тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Одне із таких обмежень встановлено Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року яким внесені зміни до Земельного кодексу України.

Так, вказаним законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі земельних ділянок у власність.

Зазначене виключає підстави для задоволення позовних вимог у бажаний для позивача спосіб, адже обрання судом під час дії воєнного стану способу захисту порушених прав у вигляді зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою прямо суперечитиме Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-XI та фактично покладатиме на Раду обов`язок прийняти рішення, ухвалення якого цим Законом заборонено.

З урахуванням викладеного суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання Хмільницької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 03.12.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться за межами селища Красносілка на території Хмільницької міської ради, з урахуванням висновків суду наведених у цьому рішенні, у місячний строк після припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову, судові витрати законного представника позивача зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, тобто в сумі 536,80 грн. (1073,60 грн. / 2) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 27 сесії 8 скликання Хмільницької міської ради від 25.02.2022 № 1148 в частині відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства (п/п 15 п. 1.2 рішення міської ради).

Зобов`язати Хмільницьку міську раду із урахуванням наведених у цьому рішенні висновків суду повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 03.12.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться за межами селища Красносілка на території Хмільницької міської ради, у місячний строк після припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Хмільницької міської ради понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 02.08.23.

Інформація про учасників справи:

Законний представник позивача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ); Позивач неповнолітня дитина: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Хмільницька міська рада (вул. Столярчука, 10, м. Хмільник, Вінницька область, 22000, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович