Справа № 160/6949/20
Суддя: Ткач Ігор Васильович
Дата ухвалення: 2023-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Ткача І. В., Пількова К. М.
до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2023 у справі № 160/6949/20 (провадження № 11-88апп23)
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 25.05.2023 передав справу № 160/6949/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин четвертої, п`ятої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Обґрунтовуючи необхідність відступу від вказаного вище висновку, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що частина п`ята статті 21 КАС України імперативно встановлює, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
До того ж, як вбачається з кола учасників цієї справи, відповідачем у ній ОСОБА_1 визначив саме державу Україна, хоча і в особі органу прокуратури, в якій він працював. Тобто, саме з державою у позивача виник спір щодо компенсаційної виплати на його користь суми упущеної вигоди, яку було завдано актом нормотворчості.
Тож, цей спір (як і спори цієї категорії загалом) стосувались виключно так званої сатисфакції від держави, за заподіяння особі шкоди, прийняттям визнаного у подальшому неконституційним нормативного акта, а тому, на переконання колегії суддів, не належить до спорів щодо проходження позивачем публічної служби, адже про протиправну поведінку органу прокуратури (як роботодавця ОСОБА_1) у справі не йдеться.
Тому, за наведених умов колегія суддів переконана, що цей спір належить до спорів цивільної юрисдикції, а Велика Палата Верховного Суду має переглянути раніше висловлену правову позицію з цього питання й відступити від своїх попередніх висновків про протилежне.
Щодо мотивів Великої Палати Верховного Суду, викладених в ухвалі від 13.07.2023 у справі № 160/6949/20
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 13.07.2023 у справі № 160/6949/20 повернула вказану справу до Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду для розгляду.
Відповідно до частини шостої статті 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:
1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;
2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;
3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
Щодо мотивів незгоди з ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2023 у справі № 160/6949/20
Із зазначеними вище мотивами, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2023 у справі № 160/6949/20, та поверненням цієї справи до Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду для розгляду не погоджуємось. Керуючись частиною третьою статті 34 КАС України, викладаємо окрему думку, суть якої полягає в такому.
Велика Палата Верховного Суду помилково керувалась положеннями частини шостої статті 346 КАС України. Положення частини шостої статті 346 КАС України прямо встановлюють, що умовою її застосування є оскарження учасником справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції. Натомість у справі № 160/6949/20 скаржник не наводить доводу, що суди попередніх інстанцій порушили правила предметної юрисдикції. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не посилається на частину шосту статті 346 КАС України як на підставу передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Натомість Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду обґрунтовує, зокрема, наявність підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду щодо предметної юрисдикції подібних спорів. Вказане є підставою передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду передбаченою частиною четвертою статті 346 КАС України.
Зауважуємо, що якщо у відповідь на аргументовану тезу про необхідність відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду щодо визначення предметної юрисдикції спору через його помилковість вважати належним контраргумент про те, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах (який, на думку колегії суддів касаційного суду, є помилковим) та такий висновок застосовується відповідним касаційним судом, то такий підхід унеможливить відступ від будь-яких висновків Великої Палати Верховного Суду стосовно предметної юрисдикції спорів, навіть помилкових.
Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Пунктом першим частини другої статті 37 Закону № 1402-VIII передбачено, що у складі Верховного Суду діє, зокрема, Велика Палата Верховного Суду.
Отже, головним завданням Верховного Суду в цілому і Великої Палати Верховного Суду зокрема є забезпечення сталості та єдності судової практики.
Кваліфікація заявлених до стягнення у цій справі грошових коштів як шкоди (збитків), без жодного обґрунтування чому за обставин цієї справи не мають застосовуватись положення частини п`ятої статті 21 КАС України, є передумовою виникнення правової невизначеності та розвитку конфліктної судової практики.
Судді І. В. Ткач