Справа № 140/17499/20
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/17499/20 пров. № А/857/9919/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року (постановлену головуючою-суддею Димарчук Т.М. в порядку письмового провадження у м. Луцьку) у справі за заявою ОСОБА_1 , поданої в порядку статті 383 КАС України у справі за її адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо не проведення нарахування та виплати з 17.07.2018 підвищення до пенсії як непрацюючій пенсіонерці, яка проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796), зобов`язати відповідача провести в межах позовної давності, тобто шести місяців, нарахування та виплату щомісячного підвищення до пенсії, як непрацюючій пенсіонерці, яка проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному вищевказаною нормою, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам та зобов`язати нараховувати та виплачувати таке підвищення до пенсії щомісячно.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючій пенсіонерці, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону №796 та зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_1 з 24.06.2020 нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючій пенсіонерці, яка проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст.39 цього Закону, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

03.05.2023 на адресу суду позивачка подала заяву про визнання протиправної бездіяльності відповідача по виконанню рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 по справі №140/17499/20 та встановлення судового контролю за його виконанням шляхом зобов`язання ГУ ПФУ подати у встановлений судом строк звіт про виконання цього рішення суду.

Заява обґрунтована тим, що рішення суду є фактично невиконаним в частині нарахування та виплати спірного підвищення до пенсії. На думку заявниці, виконуючи рішення суду у цій справі, відповідач зобов`язаний застосувати розмір доплати дві мінімальні заробітні плати (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), з урахуванням зміни такого розміру протягом відповідного року. Також зазначає, що відповідачем здійснено нарахування спірної доплати лише за період з 24.06.2020 по 29.03.2021, хоча рішенням суду не встановлено обмежень щодо періоду нарахування.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 заяву ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати та задовольнити її заяву.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що виконуючи рішення суду відповідач повинен застосовувати розмір доплати дві мінімальні заробітні плати, враховуючи зміну розміру мінімальної заробітної плати. Проте, відповідачем проведено перерахунок її пенсії відповідно до ст.39 Закону №796 із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву ОСОБА_1 повністю, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України №1774-VIII від 06.12.2016 (далі - Закон №1774) щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача, вчинених на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 по справі №140/17499/20 щодо застосування при нарахуванні підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючій пенсіонерці, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону №796, прожиткового мінімуму як розрахункової величини, а не мінімальні заробітні плати.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки такі не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1291 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом ч.2, 3 ст.14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Частиною першою статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі №240/4937/18 зазначено, що Конституційний Суд України у рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012, крім іншого, вирішив :

- в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України;

- в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) та пункту 2 частини першої статті 9 КАС в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються принципом законності.

У постанові від 18.03.2020 у зразковій справі №240/4937/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 №3-рп/2012 не надає права Кабінету Міністрів України зменшувати розмір виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796, а Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України у разі, якщо законом прямо не передбачено розмір таких виплат.

З 17.07.2018 відновлено дію ст.39 Закону №796 (у редакції, чинній до 01.01.2015 в частині, яка не змінена Законом України Про внесення зміни до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Закон №987-VIII).

Стаття 39 Закону №796 (у редакції, чинній до 01.01.2015 (а саме : в редакції від 09.07.2007), була викладена так : Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Вирішуючи вказаний вище спір, Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку щодо застосування розміру доплати до пенсії дві мінімальні заробітні плати.

Велика Палата Верховного Суду у межах зразкової справи №240/4937/18, розглядаючи заяву пенсійного органу про роз`яснення питання можливості застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для забезпечення розміру підвищення до пенсії відповідно до ст.39 Закону №796 з постановлених питань : яка розрахункова величина повинна застосовуватися для нарахування підвищення до пенсії позивачу як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до ст.39 Закону №796, а саме мінімальна заробітна плата чи прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року; чи необхідно здійснювати перерахунок розміру підвищення до пенсії позивачу у зв`язку зі зміною показника мінімальної заробітної плати/прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно із законами про державний бюджет на відповідний рік; відмовила заявнику у роз`ясненні судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду, задовольняючи позовні вимоги у справі №240/4937/18 зазначила, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 та ст.39 Закону №796 із 17.08.2018 позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено ст.39 цього Закону, а тому судове рішення Великої Палати Верховного Суду є зрозумілим і підстав для його роз`яснення немає.

Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік були установлені розміри мінімальної заробітної плати, а саме : з 01.01.2021 по 30.11.2021 - 6000 грн; з 01.12.2021 по 31.12.2021 - 6500 грн.

Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік були установлені розміри мінімальної заробітної плати, а саме : з 01.01.2022 по 30.09.2022 - 6500 грн; з 01.10.2022 по 31.12.2022 - 6700 грн.

Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік були установлені розміри мінімальної заробітної плати : у місячному розмірі - 6700 грн.

Враховуючи зміну розміру мінімальної заробітної плати у кожному році, відповідач зобов`язаний перераховувати та виплачувати доплату до пенсії у порядку ст.39 Закону №796 з урахуванням таких змін. При цьому, такий обов`язок виникає також у випадку, коли протягом відповідного календарного року згідно законодавства змінюється розмір мінімальної заробітної плати.

З матеріалів справи видно, що відповідачем з 24.06.2020 до 29.03.2021 здійснено нарахування доплати до пенсії відповідно до ст.39 Закону №796 (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний календарний рік та п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №796 та визначено суму доплати із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини.

Нормами п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774 визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.

Вказаний Закон набрав чинності з 01.01.2017.

Зі змісту вказаного Закону слідує, що ним запроваджено обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників, інших виплат, а не для визначення розміру пенсійних виплат.

Колегія суддів зазначає, що встановлене положеннями п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774 обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів тощо жодним чином не впливає на спірні правовідносини.

Таким чином, такі дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, оскільки при нарахуванні доплати до пенсії застосуванню підлягають розміри мінімальної заробітної плати, встановлені на відповідний календарний рік, з урахуванням зміни такого розміру протягом відповідного року.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про можливість виконання рішення суду із застосування до розрахунку доплати до пенсії згідно ст.39 Закону №796 в якості розрахункової величини прожиткового мінімуму, при тому, що у рішенні суду зазначено, що ГУ ПФУ зобов`язане нарахувати та виплатити позивачці підвищення до пенсії як непрацюючій пенсіонерці, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному вищевказаною номою, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік), є неправильними та свідчать про переоцінку судом фактичних обставин справи, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування вимог законодавства.

Колегія суддів вважає, що дії відповідача не узгоджуються з резолютивною частиною вищевказаного рішення суду, яким зобов`язано здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

При цьому, колегія суддів зазначає, що на етапі розгляду заяви позивачки щодо застосування наслідків, передбачених ст.383 КАС України, суд позбавлений можливості змінювати резолютивну частину судового рішення та вносити до нього будь які корективи.

Отже, обумовлене рішення суду підлягає до виконання відповідачем (боржником) у точній відповідності до його резолютивної частини.

В частині посилання відповідача на те, що в рішенні суду не вказано часовий проміжок, протягом якого воно має виконуватися до дати набрання рішенням суду законної сили, а тому для проведення перерахунку пенсії відповідно до ст.39 Закону №796 відсутні підстави, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу пенсійного органу на те, що за змістом спірних відносин встановлена пенсія позивачки має регулярний та постійний характер, а тому законодавчо не обмежена в якомусь часовому періоді.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що зазначення в судовому рішенні кінцевої дати не є необхідним, в яких вирішувалось право позивача на отримання пенсії у відповідному розмірі. Відтак обмеження нарахування та виплати пенсії будь якою кінцевою датою без скасування таких виплат або права на них шляхом постановлення спеціального законодавчого акту суперечить змісту спірних відносин та чинному законодавству України, яким регулюються такі правовідносини.

Крім того, відповідач зобов`язаний виплачувати суми пенсії, визначені у судовому рішенні до того часу, поки не зміниться відповідне законодавство, на підставі якого суд прийняв своє рішення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.09.2020 по справі №308/2897/18.

За правилами статті 370 КАС Украни, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі №806/2143/15 звертав увагу на те, що статті 382, 383 КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення.

Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Згідно ч.6 ст.383 КАС України, за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.249 КАС України, суд виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем норм чинного законодавства при виконанні рішення суду, а тому у даному випадку наявні усі правові підстави для задоволення заяви скаржника шляхом постановлення окремої ухвали та скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року по справі №140/17499/20 скасувати.

Постановити окрему ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області на виконання рішення суду задовольнити повністю

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про виконанню рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року по справі №140/17499/20, в частині застосування з 24 червня 2020 року при нарахуванні підвищення до пенсії ОСОБА_1 , як непрацюючій пенсіонерці, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, розрахункової величини прожиткового мінімуму, а не двох мінімальних заробітних плат (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року по справі №140/17499/20.

Встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області тримісячний строк з дня отримання (вручення) копії цієї постанови для подання до суду доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року по справі №140/17499/20.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук