Справа № 160/12879/23
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, -
09.06.2023 року ОСОБА_1 звернулася через підсистему "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)", в якому просить суд:
- стягнути з Державної установи Державної установи Кам`янська виправна колонія (№34) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплату грошового забезпечення) на користь ОСОБА_1 за період з 01.08.2022 року по день фактичного розрахунку 16.05.2023 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.06.2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків.
14.06.2023 року позивачем були усунені недоліки зазначені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.06.2023 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 14.07.2023 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
30.06.2023 року від Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" на електронну адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, в якому відповідач позовні вимоги не визнає виходячи із наступного. Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення обчислюється виходячи з виплат .за останні 2 календарні місяці роботи, шо передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Вважає, що у цій справі наявні обставини, що підлягають врахуванню виходячи у тому числі із критеріїв співрозмірності, пропорційності розміру не доплаченої суми додаткової винагороди та суми середнього заробітку, що виключає задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)». З огляду на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
07.07.2023 року на адресу суду від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, аналогічний за змістом тому, що надходив на електронну пошту суду 30.06.2023 року.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період часу з 10.08.2020 року по 31.07.2022 року працювала в Державній установі «Кам`янська виправна колонія (№34)» на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, що відповідає посаді рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Так, 10.08.2020 року згідно з наказом начальника державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34) № 148/ОС-20 ОСОБА_1 було прийнято на посаду молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки та присвоєно первинне звання рядовий внутрішньої служби.
Наказом Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» від 29.07.2022 року за номером 117/ОС-22 «Про особовий склад», позивача було звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України (за власним бажанням) 31.07.2022 року.
При звільненні позивача, 31.07.2022 року Державною установою «Кам`янська виправна колонія (№34)» з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні - не було здійснено нарахування та виплату додаткової винагороди в розмірі до 30 000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць за період з 24.02.2022 року по 31.05.2022 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і початкового стану, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану".
26.07.2022 року позивач направила керівництву Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» заяву про виплату їй додаткової винагороди відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і початкового стану, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану".
З дня звільнення позивача зі служби в ДКВС (31.07.2022 року) Державною установою «Кам`янська виправна колонія (№34)» виплату в повному обсязі додаткової винагороди відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і початкового стану, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану", здійснено не було.
В зв`язку з цим, позивач звернулася з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, в якому просила зобов`язати відповідача виплатити їй в повному обсязі додаткову винагороду згідно ПКМУ №168 та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст.. 116,117 КЗПП України.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.10.2022 року у справі №160/11907/22 адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року;

- зобов`язано Державну установу «Кам`янська виправна колонія (№34)» здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, за період з 11.03.2022 року до 31.05.2022 року, з урахуванням фактично виплачених сум;

- в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку судом було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку, позивач оскаржила його в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.02.2023 року у справі №160/11907/22 апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а рішення від 27.10.2022 року у справі №160/11907/22 без змін.

16.05.2023 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.10.2022 року у справі №160/11907/22, відповідачем було виплачено на користь позивача суму додаткової грошової винагороду згідно Постанови КМУ №168, в розмірі 2668,43 грн.

Таким чином остаточний розрахунок відповідача з позивачем відбувся 16.05.2023 року.

Позивач, вважаючи, що відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За правилами встановленими частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як встановлено в ході розгляду справи та не заперечується сторонами позивач з 10.08.2020 року по 31.07.2022 року працювала в Державній установі «Кам`янська виправна колонія (№34)» та 31.07.2022 року була звільнена з Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)».

Відповідачем виконано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.10.2022 року у справі № 160/11907/22 16.05.2023 року, а саме виплачено суму додаткової грошової винагороду згідно Постанови КМУ №168, в розмірі 2668,43 грн.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем при звільнені від 31.07.2022 року здійснений 16.05.2023 року.

У постанові Верховного суду №682/3060/16-ц від 27.01.2020 року встановлено, що звернення працівника, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна на виконання рішення суду, яка не є складовою заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Вищевказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 20.09.2018 року у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 року у справі №805/2948/17-а, від 08.11.2018 року у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 року у справі № 806/889/17.

За наведених обставин, суд доходить висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція щодо конкуренції норм загального та спеціального права висловлена в постанові Верховного Суду у складі касаційного адміністративного суду від 30.01.2019 року у справі №805/4523/16-а.

Згідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд доходить висновку, що право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 01.08.2022 року (наступний день після дати звільнення) до дня повної виплати, тобто до 16.05.2023 року.

Частиною 2 ст. 9 КАС України врегульовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З урахуванням наведеного, оскільки позивачем не заявлено відповідну позовну вимогу, суд з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2022 року по 16.05.2023 року.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне вказати таке.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку № 100).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 січня 2015 року (справа № 6-195цс14) та від 23 січня 2015 року (№ 6-1093цс15), а також Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2020 року (справа № 316/2896/14-а), у постанові від 28 січня 2021 року (справа № 580/2427/19).

Відповідно до довідки Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становить 7453,01 грн., середньоденного 244,36 грн.

Для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник середньоденного грошового забезпечення позивача в сумі 244,36 грн.

Період затримки фактичного розрахунку з 01.08.2022 року (наступний день після дати звільнення) по 16.05.2023 року (дата фактичного розрахунку) становить 288 днів, отже сума середнього грошового забезпечення становить 70375,68 грн. (244,36 грн. х 288 днів).

Згідно матеріалів справи, позивачу виплачено додаткову винагороду 16.05.2023 року 3314,82 грн. (після відрахувань податків і зборів - 2668,43 грн.).

Тобто, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 3314,82 грн. (сума додаткової винагороди, яку виплачено позивачу) / 70375,68 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) *100 = 4,7102 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (3,78%) становить: 244,36 грн. (середня заробітна плата за один день) * 4,7102 % * 288 (дні затримки розрахунку) = 3314,83 грн.

Отже, у цій справі слід врахувати принцип співмірності середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який має бути виплачений позивачу у розмірі 3314,83 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми.

Також, суд звертає увагу, що саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Крім цього, суд враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно якої, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідача належить зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2022 року по 16.05.2023 року в розмірі 3314,83 грн., без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають, оскільки на час розгляду цієї справи відповідач заперечує право позивача на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак, питання щодо стягнення грошових сум вирішується судом після нарахування відповідних сум та не здійснення їх виплати, тому вимоги позивача в цій частині є передчасними.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання даного адміністративного позову до суду у загальній сумі 858,88 грн.

Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 644,16 грн.

Згідно ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2022 року по 16.05.2023 року.

Зобов`язати Державну установу "Кам`янська виправна колонія (№34)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2022 року по 16.05.2023 року в розмірі 3314,83 грн., без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 644,16 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна