Справа № 320/9295/22
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2023 року № 320/9295/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Пенсійного фонду України (далі - відповідач-1, ПФУ), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач-2, ГУ ПФУ у Київській області), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

- визнати дії ПФУ щодо передачі звернення позивача з проханням позачергово повернути борг з виплати пенсії у зв`язку з руйнуванням його житла на розгляд до ГУ ПФУ у Київській області, про що повідомлено на його адресу листом від 07.09.2022 №22124-25312/Д-03/8-2800/22,

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Київській області щодо виправдовування невиконання судового рішення нестачею коштів, про що повідомлено на адресу позивача листом від 21.09.2022 № 1000-0203-8/94231;

- зобов`язати ПФУ повторно розглянути звернення позивача із проханням вирішити питання позачергового погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 по справі №320/8781/21, яке обліковується в Реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, за №142877 від 01.10.2021, всього сума заборгованості по виплатах пенсій позивачу становить 247202,89 грн;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області провести інфляційні нарахування (3% річних і інфляційні витрати) на суму боргу по виплатах пенсії позивачу, яка виникла за період з грудня 2019 року по жовтень 2022 року з пенсійних виплат за рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 по справі №320/8781/21, і подати інфляційні нарахування до Пенсійного фонду України для підтвердження суми, що підлягає виплаті позивачу відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду (постанова Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649).

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що на підставі рішення суду позивачу здійснено перерахунок пенсії, внаслідок чого з дня набрання таким рішенням законної сили розмір пенсії збільшився. Водночас за минулий період перерахунок пенсії проведено, але сума різниці між нарахованою та фактично виплаченою пенсією обліковується як заборгованість та не виплачується. Позивач звернувся до Пенсійного фонду України зі зверненням, в якому просив розглянути питання щодо позачергової виплати заборгованості з огляду на скрутне матеріальне становище, а також потреби великої суми коштів для відновлення зруйнованого житла та лікування. Водночас, на думку позивача, Пенсійний фонд України протиправно не розглянув його звернення по суті, а передав його для розгляду своєму територіальному органу. Позивач стверджує, що порушене позивачем у зверненні питання належить до компетенції саме Пенсійний фонд України, а не його територіальних органів.

Пенсійний фонд України подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не наділений повноваженнями щодо призначення, перерахунку та виплати пенсії, оскільки такі повноваження належать до територіальних органів, яким і було направлено звернення позивача за належність. Окремо зауважує, що зазначені позивачем норми постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649, в тому числі і щодо повноважень комісії при Пенсійному фонді України з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки станом на момент звернення норми зазначеної Постанови, на підставі яких діяла така комісія, визнані нечинними відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 у справі №640/5248/19.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначає про необґрунтованість зазначених у відзиві доводів відповідача-1 та наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач-2 не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву. Про відкриття провадження у справі повідомлений належним чином.

Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Відтак, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 є пенсіонером Міністерства внутрішніх справ України, перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Київській області та з 01.01.2007 отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі №320/8781/21 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, викладене у листі від 25.06.2021 №1000-0203-8/62991, щодо непроведення з 01.12.2019 перерахунку і виплати пенсії ОСОБА_1 відповідно до статей 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 12.04.2021 №22/6-1461, виданої за рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі №П/320/718/20.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок основного розміру пенсії ОСОБА_1 згідно довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України від 12.04.2021 №22/6-1461 та виплатити перераховану пенсію з 01.12.2019 року, з урахування виплачених сум.

На підставі цього рішення ГУ ПФУ у Київській області провело перерахунок пенсії позивача, згідно з яким за період з грудня 2019 року по грудень 2021 року обліковується заборгованість між фактично виплаченою сумою пенсії та перерахованої за рішенням суду у розмірі 247202,89 грн.

Позивач звернувся до ПФУ зі зверненням від 02.09.2022, в якому просив вирішити питання позачергового погашення заборгованості у зв`язку з необхідністю коштів для відбудови житла та лікування.

Листом Департаменту пенсійного забезпечення ПФУ від 07.09.2022 №22124-25312/Д-03/8-2800/22 надіслано звернення позивача за належністю до ГУ ПФУ у Київській області.

ГУ ПФУ у Київській області у листі від 21.09.2022 №1000-0203-8/94231 повідомило, що погашення заборгованості буде здійснено в межах відповідних бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Не погодившись з діями відповідача-1 щодо направлення звернення за належністю, позивач звернувся до суду з цим позовом, з приводу чого суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40 Конституції України).

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України «Про інформацію», відповідно до статей 1, 5 якого інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом (частина перша статті 7 вказаного Закону).

Також, статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 7 цього Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Аналізуючи зазначені приписи Закону України «Про звернення громадян», суд зауважує, що законодавець, передбачаючи право/обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування пересилати за належністю звернення громадян іншому (відповідному) органу чи посадовій особі, мав на меті забезпечити заявнику об`єктивний та всебічний розгляд його заяви.

Водночас вказаний обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування щодо пересилання звернення може бути реалізований виключно за сукупністю таких умов:

1) питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень;

2) звернення пересилається лише відповідному, а не будь-якому органу чи посадовій особі за належністю, тобто тому органу, до повноваження якого входить вирішення питань, що порушені у зверненні;

3) пересилання повинно відбутися в термін не більше п`яти днів;

4) про факт пересилання обов`язково повідомляється громадянин, який подав звернення.

Аналогічний висновок щодо вказаної норми права висловив Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 у справі №826/717/16.

Судом встановлено, що позивач направив до ПФУ звернення, в якому просив вирішити питання щодо позачергового погашення заборгованості за пенсією.

Проте ПФУ направив таке звернення до ГУ ПФУ у Київській області, оскільки компетенція щодо нарахування та виплати пенсії належить саме до територіальних органів Пенсійного фонду України.

На думку позивача, такі дії ПФУ суперечать вимогам статті 7 Закону України «Про звернення громадян», оскільки він вважає, що саме ПФУ в особі комісії з питань заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду наділене повноваженнями вирішити порушене у зверненні питання. При цьому позивач посилається на положення Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649.

Суд вважає такий висновок позивача помилковим з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280 (далі - Положення №280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Підпунктом 6 пункту 4 Положення №280 визначено, що Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань: організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо, зокрема: здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів, за достовірністю документів, поданих для призначення пенсії, та відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та іншими виплатами, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, інших джерел, визначених законодавством.

Згідно з підпунктами 6, 17 пункту 4 Положення №280 Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань: організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зокрема, щодо призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, інших джерел, визначених законодавством; здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Пенсійного фонду України, його територіальних органів, а також підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Пенсійного фонду України.

Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення №280).

Відповідно до пункту 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 (далі - Положення №28-2) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі є територіальними органами Пенсійного фонду України. Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.

Згідно абзацу 6 підпункту 3 пункту 4 Положення №28-2 Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: організовує роботу управлінь Фонду щодо: призначення (перерахунку) і виплати пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

Зазначені положення також узгоджуються зі статтею 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка визначає, що призначення і виплата пенсій здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Варто звернути увагу також і на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.05.2022 у справі №640/19528/19, де зазначено, що Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади не наділений повноваженнями щодо призначення, перерахунку та виплати пенсії.

Отже, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади та найвищим органом у системі державного пенсійного забезпечення. Водночас варто враховувати, що такий статус Пенсійного фонду України не надає йому повноважень вирішувати питання щодо призначення, перерахунку та виплати пенсії конкретно визначеній особі. Пенсійний фонд України вирішує лише загальні, системні питання щодо реалізації державної політики з питань пенсійного забезпечення, серед іншого, координує та контролює роботу територіальних органів, узагальнює практику застосування законодавства тощо. У свою чергу, призначення, перерахунок та виплату пенсій здійснюють відповідні територіальні органи (у цьому випадку - ГУ ПФУ у Київській області).

Таким чином, хоча одним з основних завдань ПФУ та ГУ ПФУ у Київській області є пенсійне забезпечення, але повноваження і функції зазначених органів є кардинально різними: ПФУ є органом управління, який здійснює керівництво системою пенсійного забезпечення, а ГУ ПФУ у Київській області є так званим виконавчим, сервісним органом, який безпосередньо контактує з пенсіонерами та забезпечує виконання завдань з пенсійного забезпечення у кожному конкретному, індивідуальному випадку.

У спірних правовідносинах звернення позивача стосувалося виплати заборгованості з пенсії, що дійсно не належить до функцій та повноважень саме Пенсійного фонду України. Таке звернення має вирішуватися територіальним органом ПФУ, який є окремою юридичною особою та має власні повноваження та функції - ГУ ПФУ у Київській області.

Суд також зазначає, що Порядком погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649, дійсно були передбачені повноваження Пенсійного фонду України у питаннях щодо погашення заборгованості за пенсією. Разом з тим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2019 у справі №640/5248/19, частково зміненим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020, зазначений Порядок було скасовано. Отже, з 22.07.2020 та станом на момент звернення позивача норми Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду втратили чинність, у зв`язку з чим з того ж дня ПФУ більше не має повноважень з питань погашення заборгованості, а такі питання мають вирішуватися територіальним органом.

Таким чином, позовні вимоги до Пенсійного фонду України є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог до ГУ ПФУ у Київській області суд зазначає таке.

Підставою позовних вимог у цій частині є незгода позивача з діями ГУ ПФУ у Київській області при перерахунку та виплаті його пенсії на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі №320/8781/21, зокрема, невиплати заборгованості за період з грудня 2019 року по грудень 2021 року в сумі 247202,89 грн, яка виникла у зв`язку з здійсненням такого перерахунку.

Тобто, позивач посилається на неналежне виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі №320/8781/21, яке набрало законної сили.

Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Статтею 129-1 Конституції України, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Розділ IV Кодексу адміністративного судочинства України врегульовує процесуальні питання пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина перша статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Крім цього, необхідно зазначити, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (частина перша статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (частина шоста статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналіз наведених вище норм права, надає суду підстави для висновку, що якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача, на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, порушуються його права, свободи чи інтереси, то він має право звернутися до суду в порядку судового контролю за виконанням судового рішення (ст. 382 КАС України) або із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання такого рішення суду (ст. 383 КАС України), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Відтак, вимога позивача визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Київській області щодо виправдовування невиконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі №320/8781/21 нестачею коштів, не може розглядатися в окремому провадженні.

Отже, проаналізувавши предмет спору у цій справі, суд дійшов висновку, що він фактично спрямований на виконання іншого судового рішення, а саме рішення Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі №320/8781/21.

Таким чином, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд вважає, що позивач у цій справі обрав неправильний спосіб захисту своїх прав шляхом подання нового окремого позову. Оскільки спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, це унеможливлює задоволення позову у цій справі.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскільки у Кодексі адміністративного судочинства України наявні спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення, що виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання нового позову, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області нарахувати та виплатити 3 проценти річних та інфляційні витрати на невиплачену суму заборгованості, суд зазначає таке.

Суд зазначає, що в адміністративній справі №320/9295/21 ГУ ПФУ у Київській області виступає як суб`єкт владних повноважень у публічно-правовому спорі.

Поряд з вищенаведеним, слід зазначити, що за змістом частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти (частина друга статті 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

За частиною першою статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Системний аналіз вказаних норм права свідчить, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570.

Таким чином, в цій справі у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вищевказаних норм права викладені в постанові Верховного Суду від 15.04.2021 в адміністративній справі №807/542/17.

Отже, підстави для стягнення суми 3% річних та втрат від інфляції у цій справі відсутні, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Згідно із частиною першою статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов не підлягає задоволенню, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 27.07.2023.

Суддя Кушнова А.О.