Справа № 420/11180/23
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України, в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в призначенні пенсії № 83 від 01.12.2022 на заміну рішення про відмову № 83 від 30.05.2022 року;

визнати протиправним та скасувати рішення Пенсійного фонду України про результати розгляду звернення № 2422-37323/Б-03/8-2800/23 від 24.01.2023 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 27.07.1990 по 06.12.1994, в БМУ «Пульс»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 3466 від 23.05.2022 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000, 00 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в порушення вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у рішенні № 83 від 01.12.2022 року не зазначено, з яких причин Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області не зарахованого до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 27.07.1990 по 06.12.1994 в СМУ 7 «Одесстрой» (реорганізоване в СМУ «Пульс» 01.01.1993). Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком, внаслідок чого порушено гарантоване державою право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою суду від 22.05.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

31.05.2023 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що за результатом розгляду наданих позивачем документів встановлено, що страховий стаж позивача становить 23 роки 8 місяців 5 днів. До страхового стажу не враховано період роботи з 27.07.1990 року по 06.12.1994 року, оскільки запис про звільнення із БМУ «Пульс» засвідчено печаткою ВАТ «Будсервіс», при цьому наказ про реорганізацію підприємства № 90 виданий тільки 29.11.1995 року.

14.06.2023 року від Пенсійного фонду України надійшов відзив на позовну заяву в якому останній зазначає, що в Рішенні від 24.01.2023 року роз`яснено порядок призначення пенсії по віку, умови призначення пенсії по віку, надано інформацію про періоди трудової діяльності та інші періоди, що були враховані до стажу роботи для призначення пенсії у тому числі з врахуванням рішень суду, а також про періоди, які не були зараховані до страхового стажу позивача. Таким чином, Рішення від 24.01.2023 року прийняте виходячи із власного розуміння правового регулювання питання, заявленого у скарзі, та дискреційних повноважень Пенсійного фонду України, що само по собі, як і незгода позивача з рішенням, не може слугувати підставою для висновку про протиправність дій Фонду. Незгода зі змістом Рішення від 24.01.2023 року не свідчить про порушення Фондом вимог Порядку № 18-6. Крім того, як випливає зі місту Рекомендації.

За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

29.10.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (Відділ обслуговування громадян № 12) з заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням № 83 від 03.11.2021 року заявнику відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Підставою для відмови у призначенні пенсії за віком стало те, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

період проходження військової служби згідно військового квитка НОМЕР_1 з 31.10.1979 року по 22.11.1982 року, оскільки по батькові « ОСОБА_2 » не відповідає даним згідно паспорта « ОСОБА_3 ».

періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки на титульній сторінці по батькові « ОСОБА_2 », не відповідає даним згідно паспорта « ОСОБА_3 ».

З метою усунення невідповідностей у документах, доданих до заяви про призначення пенсії за віком, ОСОБА_1 звернувся до Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки та Овідіопольського районного суду Одеської області. Період проходження військової служби згідно військового квитка НОМЕР_1 з 31.10.1979 року по 22.11.1982 року підтверджено відповідною Довідкою Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № 101 від 30.11.2021 року.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 лютого 2022 року по справі № 509/6788/21 заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне Управління Пенсійного фонду України в Одеській області (Відділ обслуговування громадян № 12) про встановлення факту, що має юридичне значення (факту належності правовстановлюючого документа) задоволено, встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що трудова книжка НОМЕР_2 , видана на ім`я « ОСОБА_1 », належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

З метою підтвердження страхового стажу та призначення пенсії ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області (Відділ обслуговування громадян № 12) та надав належним чином завірену копію рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 лютого 2022 року по справі № 509/6788/21, яке набрало законної сили, та Довідку Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № 101 від 30.11.2021.

Проте, Рішенням про відмову в призначенні пенсії № 83 від 30.05.2022 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку тим, що до страхового стажу не зараховано період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 15.07.1979 року з 23.04.1986 року по 23.04.1989 року, оскільки міститься виправлення в даті при звільненні з роботи, не зараховано періоди роботи з 04.02.1996 року по 29.08.1997 року, оскільки відсутня печатка при звільненні з роботи.

Не погодившись з вказаним рішенням про відмову в призначенні пенсії № 83 від 30.05.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в призначенні пенсії № 83 від 30.05.2022 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 23.04.1986 по 23.04.1989 в Південно-Українському УВС на транспорті та період роботи з 04.02.1996 по 29.08.1997 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ілкомсервіс»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 3466 від 23.05.2022 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року по справі № 420/11886/22 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в призначенні пенсії № 83 від 30.05.2022 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 23.04.1986 по 23.04.1989 в Південно-Українському УВС на транспорті та період роботи з 04.02.1996 по 29.08.1997 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ілкомсервіс»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 3466 від 23.05.2022 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року по справі № 420/11886/22 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області 01 грудня 2022 прийнято Рішення про відмову у призначенні пенсії № 83 від 01.12.2022 року на заміну рішення про відмову № 83 від 30.05.2022, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії, у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» необхідний страховий стаж становить 28 років, а страховий стаж ОСОБА_1 становить 23 роки 08 місяців.

Як вбачається з форми РС-право, доданої до Рішення про відмову у призначенні пенсії № 83 від 01.12.2022 року на заміну рішення про відмову № 83 від 30.05.2022, при прийнятті оскаржуваного рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області не зарахованого до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 27.07.1990 по 06.12.1994 в СМУ 7 «Одесстрой» (реорганізоване в СМУ «Пульс» 01.01.1993).

23.12.2022 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Пенсійного фонду України, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії № 83 від 01.12.2022 на заміну рішення про відмову № 83 від 30.05.2022; призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дати звернення до органів Пенсійного фонду України з відповідною заявою.

Рішенням Пенсійного фонду України про результати розгляду звернення № 2422-37323/Б-03/8-2800/23 від 24.01.2023 скаргу ОСОБА_1 від 23.12.2022 року на рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 01.12.2022 про відмову у призначенні пенсії за віком залишено без задоволення, у зв`язку з відсутністю достатнього страхового стажу.

Так, у вказаному Рішенні Пенсійного фонду України про результати розгляду звернення № 2422-37323/Б-03/8-2800/23 від 24.01.2023 зазначено, що до страхового стажу заявника не зараховано період роботи з 27.07.1990 по 06.12.1994, оскільки запис про звільнення внесено до трудової книжки з порушенням вимог Інструкції, а саме, запис про звільнення з 06.12.1994 з БМУ «Пульс» завірено печаткою ВАТ «Будсервіс». При цьому згідно з записом трудової книжки за № 20 БМУ «Пульс» реорганізовано в ВАТ «Будсервіс» наказом № 90 від 29.11.1995.

Позивач не погоджується з Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії № 83 від 01.12.2022 року на заміну рішення про відмову № 83 від 30.05.2022 року та з Рішенням Пенсійного фонду України про результати розгляду звернення № 2422- 37323/Б-03/8-2800/23 від 24.01.2023 року звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі по тексту - Закон №1058-ІV).

Право громадян України на державне пенсійне забезпечення гарантується Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі по тексту - Закон № 1788-XII)

Законом №1058-ІV визначений термін "страховий стаж" як період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно із ч.1 ст.24 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами ч.4 ст.24 Закону №1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону №1058-ІV.

Так, згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Спірним питанням у даній справі є незарахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області періоду роботи позивача з 27.07.1990 року по 06.12.1994 року, оскільки запис про звільнення внесено до трудової книжки з порушенням вимог Інструкції, а саме, запис про звільнення з 06.12.1994 з БМУ «Пульс» завірено печаткою ВАТ «Будсервіс». При цьому згідно з записом трудової книжки за № 20 БМУ «Пульс» реорганізовано в ВАТ «Будсервіс» наказом № 90 від 29.11.1995 року.

На думку суду, такі підстави незарахування спірного періоду до трудового стажу позивача та відмови у призначенні пенсії є необгрунтованими, з огляду на таке.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637(далі по тексту - Порядок № 637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до підпунктів 2.2, 2.11 розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 року № 162 (яка діяла на час прийняття вперше на роботу ОСОБА_1 ), заповнення трудової книжки вперше виконується адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Після зазначення дати заповнення трудової книжки робітник своїм підписом завіряє достовірність внесення відомостей.

Першу сторінку (титульний лист) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, та після цього ставиться печать підприємства (або печать відділу кадрів), на якому вперше заповнялась трудова книжка.

Аналогічна позиція викладена в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58.

Таким чином, відповідальність за правильність ведення трудової книжки несе адміністрація підприємства, а не працівник.

З копії трудової книжки серії НОМЕР_2 вбачається, що записи №16-19 вчинено про періоди роботи позивача з 27.07.1990 року по 06.12.1994 року в БМУ «Пульс».

При цьому записи за №16-19 трудової книжки відповідають вимогам заповнення трудової книжки, оскільки вчинені відповідальною особою, містять дати прийому та звільнення з роботи, номери наказів та їх дати, посаду на якій працював позивач, та відбиток печатки.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Абзацом 3 пункту 5 Постанови №656 передбачено, що заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника. Відомості про працівника завіряються підписом спеціально уповноваженої особи та печаткою.

Відповідно до пункту 18 Постанови №656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4).

Виходячи з аналізу наведених норм, суд доходить висновку про те, що відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудової книжки, її облік, зберігання та видачу несуть саме спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Відповідальність та негативні наслідки за порушення при веденні записів у трудову книжку повинні настати саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

Аналогічні висновки неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх постановах, а саме, у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, у постанові від 11.07.2019 у справі №683/737/17 та у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що запис про звільнення внесено до трудової книжки з порушенням вимог Інструкції, а саме, запис про звільнення з 06.12.1994 з БМУ «Пульс» завірено печаткою ВАТ «Будсервіс», при цьому згідно з записом трудової книжки за № 20 БМУ «Пульс» реорганізовано в ВАТ «Будсервіс» наказом № 90 від 29.11.1995 року, не може слугувати підставою для незарахування періодів роботи позивачки, зазначених у трудовій книжці, оскільки спірні періоди роботи підтверджені належним доказом: записами трудової книжки.

Таким чином, період роботи позивача з 27.07.1990 року по 06.12.1994 року в БМУ «Пульс» повинен бути зарахований до його страхового стажу.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржуване рішення відповідача, суд приходить до висновку про невідповідність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в призначенні пенсії № 83 від 01.12.2022 на заміну рішення про відмову № 83 від 30.05.2022 року критеріям обгрунтованості, розсудливості та пропорційності, а тому дане рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

В свою чергу, враховуючи те, що при розрахунку страхового стажу позивача не бралися до уваги спірні записи трудової книжки, та враховуючи що відповідач формально відмовив в призначенні пенсії за віком, суд дійшов висновку, що з метою належного та ефективного відновлення порушеного права позивача, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 3466 від 23.05.2022 року про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти відповідне рішення, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 перiоди роботи з 27.07.1990 по 06.12.1994, в БМУ «Пульс».

Що стосується позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Пенсійного фонду України про результати розгляду звернення № 2422-37323/Б-03/8-2800/23 від 24.01.2023 року, суд зазначає наступне.

Процедура адміністративного оскарження рішень про призначення, перерахунок, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший, виплаті пенсій визначена Порядком розгляду скарг на рішення органів Пенсійного фонду України щодо пенсійного забезпечення, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 12.10.2007 № 18-6 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.11.2007 № 1241/14508 (зі змінами) (далі - Порядок № 18-6).

Відповідно до п. 2 Порядку № 18-6 у разі, якщо громадянин вважає, що орган, що призначає пенсію, прийняв рішення, що суперечить законодавству про пенсійне забезпечення або виходить за межі його компетенції, встановленої законом, громадянин має право оскаржити таке рішення у органі Пенсійного фонду України вищого рівня.

П. 10 Порядку № 18-6 встановлено, що орган Пенсійного фонду України при розгляді скарги заявника перевіряє законність і обґрунтованість рішення, що оскаржується, і приймає одне з таких рішень: 1) залишає скаргу без задоволення; повністю або в певній частині задовольняє скаргу. У разі повного або часткового задоволення скарги органу, що призначає пенсії, даються розпорядження про вчинення відповідних дій.

Таким чином, одними з основних критеріїв перевірки оскаржуваного рішення є його перевірка на предмет законності та обґрунтованості.

За загальним поняттям законність це режим (стан) відповідності суспільних відносин законам і підзаконним нормативно-правовим актам держави, який утворюється в результаті їх неухильного виконання всіма суб`єктами права.

Обґрунтованість означає достатнє підтвердження, аргументованість рішення тощо.

Скарга позивача була розглянута Пенсійним фондом України та прийнято рішення № 2422-37323/Б-03/8-2800/23 від 24.01.2023 року про залишення її без задоволення.

Відповідно до п. 12 Порядку № 18-6 рішення про результати розгляду скарги оформляється відповідно до вимог законодавства про мови. Рішення оформляється на бланку органу Пенсійного фонду України, який розглядав скаргу.

У рішенні зазначаються: повне прізвище та ініціали заявника; відомості про предмет оскарження, якого стосується скарга; дата прийняття скарги до розгляду, перелік документів, які були взяті до уваги при розгляді скарги, дата і номер оскаржуваного рішення, стисле викладення вимог і клопотання заявника, результати дослідження матеріалів скарги та докази, на яких ґрунтуються висновки посадової особи органу Пенсійного фонду України, яка розглядала скаргу, посилання на конкретні статті та пункти законів України та інших нормативно-правових актів, якими обґрунтовано відповідь на скаргу та висновок про задоволення чи часткове задоволення скарги або про відмову в задоволенні вимог чи клопотання заявника, викладених у скарзі.

У рішенні також зазначається, що в разі незгоди заявника з прийнятим рішенням воно може бути оскаржене в органі Пенсійного фонду України вищого рівня (із зазначенням строку такого оскарження) або в судовому порядку. Рішення Пенсійного фонду України, прийняте за розглядом скарги, може бути оскаржене в судовому порядку в термін, передбачений законодавством України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення ПФУ про результати розгляду скарги саме по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, не містить приписів вчинити обов`язкові дії позивачу та не створює для нього жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав позивача, не порушує права свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, відтак безпосередньо не порушує права та інтереси позивача.

На підставі викладеного, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Пенсійного фонду України про результати розгляду звернення № 2422-37323/Б-03/8-2800/23 від 24.01.2023 року не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, необхідно обґрунтування позивачем наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань позивачем.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди бездіяльністю відповідача, що була предметом розгляду у даній справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача, відтак заявлені позивачем обставини завдання йому моральної шкоди суд вважає не доведеними, в зв`язку з чим позовну вимогу про стягнення моральної шкоди суд вважає не обґрунтованою.

При цьому копія виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого за формою № 027/о від 31.03.2023 року підтверджує наявність у позивача певних хронічних захворювань, але не містить підтверджень причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями/бездіяльністю відповідача та вказаним захворюванням.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

У відповідності з ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відповідності з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи на якій такі дії вчинялись.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.3 ст. 134 КАС України).

За приписами ч.5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст. 134 КАС України).

Таким чином, суд визначає розмір суми витрат на правничу допомогу, що має бути стягнута з відповідача на користь позивача згідно з умовами договору про подання професійної правничої допомоги та доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.11.2021 року між адвокатом Хлопко А.Ю. та позивачем укладено договір про надання правової допомоги №20.

На підтвердження виконання вказаного договору до суду надано копію додаткової угоди №3, акт здачі-прийняття виконаних робіт від 22 травня 2023року та платіжну інструкцію.

Отже, представник позивача просить суд стягнути 2000 грн. судових витрат на правничу допомогу.

В свою чергу, суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Суд вважає, що визначений представником позивача розмір понесених судових витрат на правничу допомогу не співмірний із складністю даної справи.

При цьому, судом встановлено, що обсяг виконаних робіт адвокатом не співмірний фактичним витратам, необхідним для розгляду даної справи.

Крім того, дана адміністративна справа є поширеною категорією справа, а складання позовної заяви не вимагає глибокого аналізу судової практики і нормативно-правових актів.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про задоволення заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача 1000 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд вважає необхідним у відповідності до вимог ст.139 КАС України з урахуванням часткового задоволення позовних вимог стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 263, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012, ), Пенсійного фонду України (вул. Бастіонна, 9, м.Київ, 01014, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в призначенні пенсії № 83 від 01.12.2022 на заміну рішення про відмову № 83 від 30.05.2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 3466 від 23.05.2022 року про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти відповідне рішення, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 перiоди роботи з 27.07.1990 року по 06.12.1994 року, в БМУ «Пульс».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.