Справа № 570/4129/20
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2023-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 липня 2023 року м. Рівне №570/4129/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді К.М.Недашківської, розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про стягнення коштів.

До Рівненського районного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області (далі відповідач 2), в якому позивач просить суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області грошові кошти в сумі 26136,26 грн інфляційних витрат у зв`язку з невиконанням рішення та 5554,34 грн 3% річних у зв`язку з невиконанням рішення.

Заяви по суті справи.

В обґрунтування позову зазначає, що у зв`язку з невиконанням Пенсійним фондом України рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2014 року у справі №570/3704/14-а він має право на виплату інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Просив стягнути з Пенсійного фонду інфляційні витрати у зв`язку з невиконанням судового рішення у розмірі 26 136,26 грн, три проценти річних 5 554,34 грн.

Відповідач - Головне управління ПФУ в Рівненській області зазначив, що позов не визнає. Вважає посилання позивача на статтю 625 ЦК України та Закон України «Про виконавче провадження» щодо стягнення збільшення суми боргу за рахунок індексу інфляції та 3 % річних безпідставними. Вказує, що поняття пенсійних виплат визначено спеціальним Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і не є тотожним загальному поняттю грошового зобов`язання, що застосоване статтею 625 ЦК України. Рішення суду виконане повністю без ніяких прострочень (в межах своїх повноважень), виплату у розмірі 30 857, 45 грн. здійснено в листопаді 2019 року. Стверджує, що належним відповідачем є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, оскільки за своїми повноваженнями органи ПФУ не є розпорядниками державних коштів, а тому не можуть нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання.

Відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області вказує, що рішення суду на виконання не надходило, оскільки воно не є рішенням суду про стягнення коштів, а також прийняте після 01 січня 2013 року, а тому й не підлягає виконанню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Крім цього, зазначає, що правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України в частині зобов`язання Головного управління Казначейства сплатити інфляційні втрати внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду на користь ОСОБА_1 відсутні. Вважає, що позивачу здійснено виконання рішення суду, що має зобов`язальний характер, а не шляхом стягнення коштів, механізм виконання яких передбачений Порядком №845, а тому компенсація у розмірі 3% річних від несплаченої суми не передбачена нормами діючого законодавства. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач подав заперечення на відзиви відповідачів, де зазначив, що рішенням рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/5756/18 позов задоволено та стягнуто інфляційні витрати у зв`язку з невиконанням судового рішення та три проценти річних. Тому, позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2021 року позов задоволено. Стягнено з Пенсійного фонду на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням судового рішення у розмірі 26 136,26 грн, три проценти річних 5 554,34 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 липня 2021 року апеляційну скаргу Пенсійного фонду задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2021 року скасовано, провадження у справі закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 право звернутися з позовом до суду адміністративної юрисдикції. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Рівненського апеляційного суду від 22 липня 2021 року залишено без змін.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 16.05.2023 справа передана Рівненському окружному адміністративному суду.

Ухвалою суду від 22.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2014 року постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду постанову Рівненського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 частково задоволено; зобов`язано управління ПФУ в Рівненському районі Рівненської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком з урахуваням проведених виплат за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року.

16 січня 2015 року Рівненським районним судом видано виконавчий лист зі встановленим строком пред`явлення до виконання до 10 грудня 2015 року.

25 листопада 2019 року на виконання вищевказаних рішень суду управлінням Пенсійного фонду України позивачу здійснено виплату грошових коштів у розмірі 30 857 грн 45 коп, що підтверджується випискою по картці АТ КБ «Приватбанк» (а.с.11).

Згідно представлених позивачем розрахунків нарахування інфляційних втрат на суму боргу у розмірі 30 857 грн 45 коп становить 26 136 грн 26 коп та 5 554 грн 34 коп - 3% річних.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 11 та частини 1 статті 13 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, якими є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

Поряд з цим, як зазначалось вище стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховним Судом України викладена наступна правова позиція: за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 в справі № 2а-11853/10/1570.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідачів, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Таким чином, в цій справі у Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм права викладені в постановах Верховного Суду від 15.04.2021 в адміністративній справі №807/542/17, від 26.07.2021 в адміністративній справі 712/23614/12.

Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні.

Аналогічне правозастосування положень статті 625 Цивільного кодексу України висловлено Верховним Судом у постанові від 27.08.2020 у справі № 804/871/16, від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі №826/22867/15.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом із тим, у постанові від 16.05.2018 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Оскільки в межах спірних в цій справі правовідносин у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, тобто відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, то й застосування правових наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання до цих правовідносин неможливо.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Суд зазначає, що у цій справі не встановлено цивільно-правової відповідальності відповідачів, оскільки правовідносини, що склались між позивачем та ГУ ПФУ в Рівненській області, є публічними, а не цивільно-правовими.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач в спірних правовідносинах не допустив порушень вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

На підставі статті 139 КАС України судові витрат не підлягають розподілу.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 28 липня 2023 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,

Відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області (вул. Симона Петлюри, 13, м.Рівне, 33000, ЄДРПОУ/РНОКПП 38012494) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська область, 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя К.М. Недашківська