Справа № 320/22448/23
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2023-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

31 липня 2023 року м. Київ № 320/22448/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Щавінський В.Р., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Київській області №55 від 08.03.2022 в частині притягнення інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Київській області №49 о/с від 16.03.2022 в частині звільнення зі служби в поліції інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області в раніше присвоєному званні старшого лейтенанта;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2022 по день винесення судового рішення по даній справі та судові витрати.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.07.2023 залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали, протягом якого позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви шляхом подачі до суду заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з даним позовом та доказів поважності причин пропуску такого строку.

19.07.2023 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Розглянувши позовну заяву та заяву про усунення недоліків позовної заяви, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачу з огляду на наступне.

Як вбачається із тексту ухвали Київського окружного адміністративного суду від 12.07.2023, у ній зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачаться з тексту позовної заяви, позивач, вважає протиправними накази Головного управління Національної поліції у Київській області №55 від 08.03.2022 в частині притягнення інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби в поліції та №49 о/с від 16.03.2022 в частині звільнення зі служби в поліції інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції відділу поліцейської діяльності №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .

Тобто, даний спір стосується проходження позивачем публічної служби, а тому у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду.

При цьому в своїй позовній заяві, позивач просить поновити строк на звернення до суду з даною позовною заявою та зазначає, що про оскаржувані накази вона не знала та копію таких наказів не отримувала. Вказала, що про такі накази їй стало відомо після отримання 06.06.2023 екземпляру позовної заяви за позовом ГУНП в Київській області до ОСОБА_1 про стягнення вартості предметів однострою особистого користування.

Позивач до суду з даним позовом звернулась лише 30.06.2023, що підтверджується відміткою про одержання позовної заяви судом на даній позовній заяві за вх. №29325/23, тобто з порушенням місячного строку звернення до суду.

Суддя зазначив, що з моменту прийняття відповідачем оскаржуваних наказів, до моменту звернення позивачем до суду з даним позовом, пройшло більше одного року.

Таким чином, для усунення зазначених недоліків позивачу необхідно було подати заяву про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з даним позовом та доказів поважності причин пропуску такого строку.

Надалі, на виконання вимог ухвали суду від 12.07.2023, позивач подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. У даній заяві позивач вказала, що ще перебуваючи на лікарняному, а саме 11.03.2022, її у телефонному режимі працівниками поліції повідомлено про те, що відносно неї проводиться службове розслідування та вона поки не повинна виходити на службу. Зауважила, що вказана інформація усно підтверджена її безпосереднім керівником, котрий повідомив, що поставить її до відома, коли їй потрібно виходити на службу.

Зазначила, що оскільки до 19.05.2022 її так і не було проінформовано про результати службового розслідування, вона письмово звернутись до відповідача за роз`ясненням, на яких підставах та у зв`язку з чим відносно неї проводиться службове розслідування (копія відповідного листа, а також чек поштового відправлення №690 від 19.05.2022 додані позивачем до заяви про усунення недоліків позовної заяви). Стверджує, даний лист відповідачем проігноровано.

Вказала, що у телефонному режимі їй увесь час говорили про те, що по ній триває службове розслідування. Зауважила на тому, що її жодного разу не викликали для надання пояснень за цією перевіркою. Зазначила, вона листом від 10.10.2022 повторно звернулася до відповідача з вимогою повідомити її про результати службового розслідування, про дату виходу її на службу, та виплату заробітної плати. Стверджує, що вказаний лист також залишився без письмової відповіді.

Зауважила на тому, що 16.05.2022 нею укладено договір про надання правничої допомоги №11КАС з адвокатом та оскільки, вона не бачила реальних результатів роботи адвоката, тому 06.06.2023, коли отримала екземпляр позовної заяви, у якій Головне управління Національної поліції в Київські області просить суд стягнути з неї, як з відповідача вартість предметів однострою особистого користування, і з якої вона дізналася про своє звільнення, то в той же день (06.06.2023), вона уклала договір з іншим адвокатом №06/06-2023.

Таким чином, позивач вважає, що строк на звернення до суду з даною позовною заявою пропущений нею з поважних причин та просить суд його поновити.

Суддя зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При цьому позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 95946021) зазначив, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Позивача у заяві про усунення недоліків позовної заяви акцентує увагу на тому факті, що вона зверталась до відповідача з відповідними листами 19.05.2022 та 10.10.2022, у яких просила повідомити останнього про результат проведення службового розслідування щодо неї. Однак, судом встановлено, що стосовно дійсності надсилання позивачем листа від 10.10.2022 на адресу відповідача, то таких доказів позивач до суду не надала. Також, позивачем не надано до суду доказів того, що саме 06.06.2023 їй стало відомо про існування оскаржуваних наказів, які на думку позивача порушують її права та законні інтереси.

Суддя також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII), поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Частиною 5 ст. 70 Закону № 580-VIII, за особою, відстороненою від виконання службових обов`язків (посади), зберігаються всі види грошового забезпечення, які були їй визначені до відсторонення, крім премії.

Пунктом 5 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, за поліцейським, відстороненим від виконання службових обов`язків (посади) у зв`язку з проведенням щодо нього службового розслідування в порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України, прийняттям відповідною місцевою радою резолюції недовіри, здійсненням щодо нього кримінального провадження, зберігаються всі види грошового забезпечення, які були йому встановлені до відсторонення, крім премії.

Отже, позивач повинна була отримувати, відповідно до чинного законодавства грошове забезпечення за проходження служби в органах поліції (крім премії), однак із підстав звільнення вона не могла і не повинна була отримувати таке грошове забезпечення.

Оскільки позивач більше року не отримувала заробітної плати за проходження такої служби, тому суд вважає, що вона намагається ввести суд в оману, що їй не було відомо та вона не могла знати раніше про звільнення її зі служби в поліції,

Суддя зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого.

Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суддя роз`яснює, що правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Цей обов`язок закріплений в частині першій статті 68 Конституції України, за змістом якої кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Разом з тим, обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тобто, закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідомий принцип права: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, який міститься в частині другій статті 68 Конституції України.

Тому, на переконання суду, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушенні його права чи законні інтереси, то враховуючи презумпцію знання законодавства, він повинен знати, що згідно з приписами КАС України може оскаржити такі рішення, дії чи бездіяльність до суду в межах строку звернення, визначеного цим Кодексом.

Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.

Згідно п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 р., набула чинності для України 11.09.1997 р.) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Плахтєєв та Плахтєєва проти України" (заява №20347/03 §35) зазначено "… пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом. Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності…".

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Пономарьов проти України" (№3236/03 від 03 квітня 2008 року, §41) зазначено, що "…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.".

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

В даному випадку регулювання з боку держави полягає у встановлені строків звернення з позовом до суду.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.

Зазвичай це обставини, які не залежали від волевиявлення особи або обставини, які об`єктивно перешкоджали у вчасному зверненні до суду.

Суддя зауважує на ненаведенні позивачем обставин, які би давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які би зумовили поважність пропуску встановленого законом строку звернення до суду.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Окрему увагу необхідно акцентувати на тому, що при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд повинен звертати увагу на усі доводи позивача; на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у справі № 473/653/17 (ЄДРСРУ №74991952).

Суддя вважає, що поновлення строку звернення до адміністративного суду має супроводжуватись наявністю сукупності належних доказів, які вказують на обґрунтовану підставу та поважність причин звернення до суду з пропуском визначеного строку, проте позивачем не наведено обґрунтованих підстав, які б могли завадити позивачу звернутись до суду у строк визначений нормами КАС України.

Оцінюючи вищенаведене, суд вважає, що заява про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованою.

Пунктом 1 ч. 4 ст. 169 КАС України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

При цьому, згідно ч. 8 ст. 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 169, 243, 248 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, повернути позивачу.

2. Копію ухвали про повернення позовної заяви разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

3. Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Щавінський В.Р.