Справа № 600/5141/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2023-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 липня 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/5141/23-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним лист Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради № М-3667/о-24/01 від 13.01.2022 та зобов`язати Чернівецьку міську раду розглянути заяву від 23.12.2021 року та надати ОСОБА_1 дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 0,1018га за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер :40:006:0034, яка є прилеглою територією та перебуває в його користуванні на 2 земельні ділянки: 1а - 0,0206га - задля подальшого оформлення в оренду; 2а - 0,0812га - задля подальшого викупу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що вона не відповідає вимогам, встановленим статтями 160 та 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, изгідно пунктів 2 та 4 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві зазначаються:

- повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти;

- зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Частиною першою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Зі змісту позову та його прохальної частини вбачається, що позивач не погоджується та просить суд скасувати лист Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради № М-3667/о-24/01 від 13.01.2022 року, який, на думку позивача, є рішенням суб`єкта владних повноважень, що належить оскаржувати у спірних відносинах.

Однак за таких обставин, усупереч вказаним нормам, у позові не зазначено про Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради як про відповідача у цій справі та до позову не додано копії позовної заяви з додатками для указаної юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України Про судовий збір від 08 липня 2011 року №3674-VI.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про судовий збір судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Розміри ставок судового збору встановлені статтею 4 Закону України Про судовий збір. Зокрема, за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року становить 2684 гривень.

Отже, сума судового збору за звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом за одну вимогу немайнового характеру становить 1073,60 грн (2684,00 грн*0,4)

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, зміст та характер заявлених вимог немайновий.

Тому, при подачі позову до суду позивачу необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що на підтвердження сплати судового збору позивачем надано квитанцію №7К58-К39Н-509Т-Е098 від 28 червня 2023 року, згідно з якою сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Проте квитанція №7К58-К39Н-509Т-Е098 від 28 червня 2023 року є неналежним доказом сплати позивачем судового збору за даний позов, виходячи з наступного.

Правильність оформлення платіжного документа і надання доказів зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України покладається на платника судового збору. Платіжні документи повинні містити відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу) сплачується судовий збір.

Згідно інформації із системи Діловодство спеціалізованого суду судом встановлено, що у червні 2023 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Як вбачається із названої системи, за подання вказаного вище позову було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією №7К58-К39Н-509Т-Е098 від 28 червня 2023 року.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року у справі №600/4407/23-а позовну заяву і додані до неї документи повернуто позивачу.

Водночас сплачений судовий збір згідно із квитанцію №7К58-К39Н-509Т-Е098 від 28 червня 2023 року повернуто не було.

Таким чином, оскільки судовий збір згідно із квитанцією №7К58-К39Н-509Т-Е098 від 28 червня 2023 року було сплачено за подання іншого позову (№600/4407/23-а), то така не свідчить про сплату позивачем судового збору за зверненням до суду із цим позовом.

Отже, розмір судового збору за подання цього позову до суду складає 1073,60 грн, який необхідно сплатити позивачу.

Судовий збір повинен бути сплачений на наступні банківські реквізити: отримувач Чернівец.ГУК/Чернівецька ТГ/22030101; код отримувача (ЄДРПОУ) 37836095; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); номер рахунку; код класифікації доходів бюджету 22030101.

Крім цього, відповідно до пункту 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

У прохальній частині позову позивач просить суд поновити строк на подачу даного позову.

Водночас зі змісту позову вбачається, що позивач із посиланням на пункт 19 розділу «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України вважає, що з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем позовної заяви (29.06.2023 року) про визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити дії в Україні діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 258 Цивільного кодексу України.

Вказане суд розцінює як клопотання про поновлення процесуального строку звернення до адміністративного суду.

Надаючи оцінку доводам клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, варто зазначити наступне.

Згідно статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України саме цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: (1) хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або (2) хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або (3) хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною першою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, при вирішенні справ в порядку адміністративного судочинства підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та міжнародних договорів. Відповідно і строк звернення до суду з адміністративним позовом для вирішення публічно-правового спору встановлений Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно прохальної частини позову, позивач оскаржує рішення суб`єкта владних повноважень - лист Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради №М-3667/о-24/01 від 13 січня 2022 року.

Враховуючи встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячний строк звернення до суду, позивач мав право звернутися до суду з повозом про оскарження вказаного рішення впродовж шести місяців з часу, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що ОСОБА_1 дізнався про порушення його прав 13 січня 2022 року.

Таким чином, строк, встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом якого ОСОБА_1 міг звернутися до адміністративного суду з даним позовом, з огляду на зміст заявлених позовних вимог, тривав з 14 січня 2022 року по 14 липня 2022 року.

Однак з указаним позовом ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду лише 25 липня 2023 року (як вбачається з штампу вхідної кореспонденції Чернівецького окружного адміністративного суду), тобто із значним пропуском строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, суд констатує, що даний позов подано до адміністративного суду з пропуском строків звернення до суду.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, наведеної у рішенні від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не слід розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі Мушта проти України нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

У справах Стаббігс та інші проти Великобританії, Девеер проти Бельгії Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду.

Таким чином, і за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

В аспекті наведеного варто зазначити і те, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Викладене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №9901/313/20, Верховного Суду у постановах від 17 березня 2021 року у справі №160/3121/20, від 18 березня 2021 року у справі № 320/2915/20 та ін., які суд враховує у відповідності до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 вересня 2020 року у справі №640/12324/19, згідно з якою причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Із змісту доводів, викладених у заяві про поновлення пропущеного процесуального строку, не вбачається жодних обставин, які були б пов`язані з дійсними істотними труднощами у реалізації права ОСОБА_1 на звернення до суду з даним позовом у встановлений законом строк.

Так, у позові позивачем не зазначено жодних поважних причин та відповідно не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, що унеможливили звернення позивача до суду з цим позовом саме в період з 14 січня 2022 року по 14 липня 2022 року.

Щодо посилань на пункт 19 розділу «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України та не пропуск позовної давності, визначеної статтею 258 Цивільного кодексу України, то такі є необґрунтованими та безпідставними, адже строки звернення до суду з адміністративним позовом в адміністративному судочинстві регулюються виключно Кодексом адміністративного судочинства України.

Таким чином, доводи позивача не свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновків про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про поновлення пропущеного процесуального строку.

Відповідно до частини першої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини першої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Враховуючи, факт визнання позивачем пропуску строків звернення до суду, а також і те, що причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом визнаються неповажними, невідповідність поданої позовної заяви вимогам статей 160 та 161 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою надання можливості йому подати заяву про поновлення цього строку із зазначенням інших підстав для поновлення строку та докази поважності причин пропуску, а також усунути інші недоліки позовної заяви, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1.Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії й відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

2.Позовну заяву ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії залишити без руху.

3. Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали шляхом подання позовної заяви у відповідності до вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, та подання заяви про поновлення строку звернення до суду й доказів поважності причин його пропуску.

4. Роз`яснити, що в разі невиконання вимог ухвали і не усунення недоліків у вказаний строк позовна заява буде вважатися не поданою і буде повернута особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк