Справа № 640/28577/21
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2023-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2023 року

м. Київ

справа № 640/28577/21

адміністративне провадження № К/990/32996/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Акціонерного товариства «Укргазвидобування» до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Тараса Володимировича про визнання протиправним рішення, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022 (суддя - Маруліна Л. О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2022 (колегія суддів у складі: Кучми А. Ю., Аліменка В. О., Безименної Н. В.),

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування

У жовтні 2021 року Акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулося до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т. В. про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 23.09.2021 № 66922256.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що виконавчий збір стягнуто з позивача без фактичного виконання виконавчого документа, що суперечить Закону України «Про виконавче провадження» та положенням Порядку виплати винагород державним виконавцям. Крім того, стягнуту судовим рішенням суму заборгованості позивачем, як боржником, сплачено на користь стягувача, про що останнім повідомлено приватного виконавця.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

23.09.2021 ТОВ «Інтер Вей Капітал» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т. В. із заявою про примусове виконання рішення - наказу Господарського суду міста Києва № 910/14422/15, виданого 22.09.2021 про стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь ТОВ «Інтер Вей Капітал» 79 870 000,00 грн основного боргу за тілом кредиту, 20 048 464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 14 731 091,51 грн трьох процентів річних, 92 169 980,00 грн інфляційних втрат, 31 980,14 грн судового збору.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23.09.2021 відкрито виконавче провадження № 66922256.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23.09.2021 у виконавчому провадженні № 66922256 постановлено про стягнення з боржника Акціонерного товариства «Укргазвидобування» основної винагороди у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом у розмірі 20 685 151,58 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23.09.2021 у виконавчому провадженні № 66922256 накладено арешт на кошти боржника на відповідні рахунки у банківських установах на направлені платіжні вимоги від 23.09.2021 до банків.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23.09.2021 у виконавчому провадженні № 66922256 закінчено виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, у постанові вказано, що заявою стягувача від 23.09.2021 повідомлено про самостійну сплату боржником заборгованості за рішенням суду, на підтвердження чого надано копію платіжного доручення від 23.09.2021 № 438323.

Не погоджуючись з постановою про стягнення з боржника основної винагороди позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2022, відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесену одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа, адже частиною четвертою статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) визначено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом. При цьому, частиною п`ятою цієї ж статті установлено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми. Таким чином, суд дійшов висновку, що з підстав лише винесення відповідачем оскаржуваної постанови від 23.09.2021 про стягнення з боржника основної винагороди та попереднього розрахунку суми основної винагороди, що могла б бути стягнута в залежності від результату виконавчого провадження, одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, за умови добровільної сплати позивачем суми заборгованості, встановленої судовим рішенням, оскаржувана постанова скасуванню не підлягає, оскільки винесена правомірно.

Крім того, суд указав на відсутність негативних правових наслідків для позивача внаслідок відмови у задоволенні цього позову, оскільки встановлений частиною першою статті 12 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404) строк пред`явлення до виконання виконавчого документа - постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т. В. від 23.09.2021 про стягнення з боржника основної винагороди, винесеної у виконавчому провадженні № 66922256, сплив 24.12.2021.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Підставою касаційного оскарження відповідач зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: статті 31 Закону Закон № 1403-VIII та пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 (далі - Порядок № 643).

Крім того, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували доводи позивача про те, що стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішенням майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження за умови, що стягнення суми заборгованості за рішенням фактично не відбулося у зв`язку із самостійною сплатою боржником суми боргу за виконавчим документом та приватним виконавцем не було стягнуто з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, є протиправним в силу положень статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, відповідно до яких підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, внаслідок чого прийшли до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, чим неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 31 Закону № 1403-VIII та пункт 19 Порядку № 643, та порушили вимоги частини першої-третьої статті 242 КАС України.

При цьому, скаржник звертає увагу на те, що на момент звернення з цією касаційною скаргою продовжують існувати негативні правові наслідки внаслідок відмови у задоволенні цього позову, що підтверджується листами відповідача від 04.10.2022 № 608 та від 17.10.2022 № 655.

Позиція інших учасників справи

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій прийнято у відповідності до норм законодавства та релевантної судової практики. Доводи касаційної скарги, на думку відповідача, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Рух касаційної скарги

25.11.2022 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2022.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2022 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 640/28577/21.

Ухвалою Верховного Суду від 08.12.2022 відкрито касаційне провадження за скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2022.

Ухвалою Верховного Суду від 26.07.2023 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частинами першою, другою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до статті 1 Закону № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону № 1403-VIII основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону № 1403-VIII).

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з абзацом 1 пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Згідно з ухвалою Верховного Суду від 08.12.2022 касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги, яка подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Позивач оскаржує постанову приватного виконавця про стягнення основної винагороди, яка прийнята одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Касаційні доводи позивача побудовані, головним чином, на аргументах про протиправність постанови про стягнення основної винагороди як виконавчого документа у зв`язку із обставиною відсутності фактичного стягнення заборгованості у примусовому порядку у межах виконавчого провадження, у якому виконавче провадження було закінчено через самостійну сплату боржником на рахунок стягувача заборгованості за рішенням суду.

Надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Аналіз положень Закону № 1404-VIII свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.

Водночас аналіз норм Закону № 1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті 31 Закону № 1403-VIII указує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 260/801/19, від 10.09.2020 у справі № 120/1417/20-а, від 28.10.2020 у справі № 640/13697/19.

Одночасно з цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20.

Крім цього, аналіз статті 31 Закону № 1403-VIII свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20, від 03.06.2021 у справі № 640/17286/20, від 26.08.2021 у справі № 380/6503/20.

Водночас саме лише існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (пункт 52 постанови Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18).

Також у своїй практиці Верховний Суд уже зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).

Враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Зрештою необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 160/5321/20, від 08.07.2021 у справі № 360/2855/20, від 24.12.2021 у справі № 200/3149/21-а.

На основі викладених норм та корпусу правових позицій Верховного Суду колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам частини сьомій статті 31 Закону № 1403-VIII.

Водночас у контексті перевірки механізму розрахунку винагороди суди попередніх інстанцій перевірили правильність розрахунків відповідачем суми, визначеної до стягнення в якості основної винагороди, та встановили правомірність винесення відповідачем оскаржуваної постанови від 23.09.2021 про стягнення з боржника основної винагороди.

Відповідно до оскаржуваної постанови приватного виконавця, останній здійснив лише розрахунок основної винагороди, а у разі здійснення ним повного або часткового виконання рішення, основна винагорода має бути стягнута з дотриманням пропорційності відповідно до стягнутого боргу. Тож сума основної винагороди не є остаточною й суди попередніх інстанцій правильно це зауважили.

Питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Той факт, що приватний виконавець не роз`яснив цього учасникам виконавчого провадження в оспорюваній постанові не відміняє встановленого законом механізму стягнення основної винагороди приватного виконавця в залежності від фактично стягнутих ним сум.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач діяв правомірно, приймаючи оскаржувану постанову.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем не оскаржуються дії приватного виконавця із стягнення визначеної постановою від 23.09.2021 про стягнення з боржника основної винагороди суми основної винагороди, оскільки такі не відбулися, що підтверджується відповідачем та не заперечується позивачем.

Також позивачем не надано суду доказів відкриття виконавчих проваджень з виконання постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т. В. від 23.09.2021 про стягнення з боржника основної винагороди, винесеної у виконавчому провадженні № 66922256.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що на момент звернення з цією касаційною скаргою продовжують існувати негативні правові наслідки внаслідок відмови у задоволенні цього позову.

У цьому контексті Верховний Суд зауважує, що у разі коли одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець правильно визначив розмір основної винагороди і постанова про її стягнення є правомірною, то така постанова сама по собі не свідчить про протиправне втручання у права боржника. Надалі питання про незаконність втручання у його права з боку приватного виконавця може постати у разі стягнення основної винагороди за відсутності фактичного виконання рішення суду або у більшій сумі, ніж належить, тощо. У такому разі належним способом захисту порушеного права буде оскарження цих дій (рішень) приватного виконавця.

У справі Акціонерного товариства «Укргазвидобування» приватний виконавець лише відкрив виконавче провадження і стягнення заборгованості здійснити не встиг. Оскільки за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу лише за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, і стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то за указаних обставин справи оскаржувана постанова відповідача не порушила прав чи інтересів позивача. Тож відсутні підстави для її скасування і задоволення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 23.09.2021 № 66922256 діяв на підставі закону, в межах своїх повноважень, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому відсутні підстави для її скасування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що суди правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Висновки щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2022 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

СуддіЖ.М. Мельник-Томенко Н.М. Мартинюк А.В. Жук