Справа № 304/672/23
Суддя: Гевці В. М.
Дата ухвалення: 2023-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 304/672/23 Провадження № 2-а/304/8/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2023 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Гевці В.М.,

за участі секретаря судового засідання Галас А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

його представника Цуги Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 304/672/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та інспектора СРПП відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенанта поліції Химича Олександра Васильовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАД № 202085 від 08 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та інспектора СРПП відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенанта поліції Химича Олександра Васильовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАД № 202085 від 08 квітня 2023 року.

Позовні вимоги мотивує тим, що 08 квітня 2023 року о 10 годині 54 хвилин по вул. Ужгородській в м. Перечин інспектор СРПП ВП № 1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області лейтенантом поліції Химичем Олександром Васильовичем (особа, яка розглядала справу), розглянувши справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАД № 202085, якою накладено на позивача штраф у розмірі 510 гривень. Із вказаною постановою ОСОБА_1 не погоджується, вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Так, в оскаржуваній постанові зазначено, що 08 квітня 2023 року о 10 годині 23 хвилини ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Дейво Ланос», номерний знак НОМЕР_1 , не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3 «в» ПДР України та скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 122 КУпАП. Позивач зазначає, що з наведеним вище неможливо погодитись, оскільки під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач не досліджував жодного доказу, висновок про вину позивача не грунтується на доказах, що стверджено постановою серія БАД № 202085 від 08 квітня 2023 року. Також зазначає, що підстав для зупинки транспортного засобу позивача та для винесення оскаржуваної постанови у працівника поліції не було, що підтверджується пунктами 5 та 7 цієї постанови. Тобто станом на 10 годину 54 хвилини 08 квітня 2023 року матеріали справи про адміністративне правопорушення не містили жодного доказу постанова не містить згадки про матеріали відео та фото фіксації взагалі. При цьому вказує, що розгляд справи про адміністративне правопорушення проведено формально, поліцейський обмежився заповненням бланку постанови. З огляду на зміст постанови БАД № 202085 від 08 квітня 2023 року вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 КУпАП, не доведена, не додано належних доказів, з яких можливо б встановити порушення позивачем правил користування ременем безпеки.

Враховуючи вище наведене та те, що відповідачем під час розгляду справи про адміністративне правопорушення взагалі недодержано жодної норми КУпАП та Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні, а також те, що оскаржувана постанова не відповідає наведеним критеріям, а відтак є протиправною, така порушує законні права та інтереси позивача, який не вчиняв жодного правопорушення, а тому просив позов задовольнити.

Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 26 травня 2023 року відкрито провадження в справі за вказаним позовом.

Представником відповідача ГУНП в Закарпатській області надіслано до суду відзив, у якому він просить відмовити в задоволенні позову повністю, з огляду на те, що відео 09F-800-0016 на 00:24 секунді відео зафіксовано, що сам позивач стверджує, що не був пристебнутий ременем безпеки, оскільки він щойно тільки виїхав. При цьому поліцейським було виявлено це порушення під час руху водія ОСОБА_1 . Як стверджується відеозаписом, позивач не пред`явив на вимогу поліцейського посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, а тому особу було встановлено тільки на підставі паспорту, який позивач надав під час оформлення адміністративних матеріалів. Також вказує, що відеозаписом підтверджується, що позивач ОСОБА_1 під час зупинки поліцейським не увімкнув світлову сигналізацію, а тому здійснив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП.

На підставі вище викладеного, а також того, що оскаржувана постанова складена відповідачем відповідно до норм Кодексу України про адміністративні правопорушення, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 № 1395, а посилання позивача на порушення ГУНП в Закарпатській області законодавства в цьому випадку є безпідставними та необґрунтованими, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

30 червня 2023 року позивач подав відповідь на відзив, у якому зазначив таке. Так, відповідач, не дивлячись на обставини наведені позивачем в позові, не надав жодного доказу на спростування того, що 08 квітня 2023 року о 10 годині 54 хвилини під час розгляду справи відносно позивача поліцейський досліджував які-небудь докази. Відповідач жодним чином не усунув тверджень позивача щодо відсутності у поліцейського підстав для винесення оскаржуваної постанови, з огляду на пункти 5 та 7 постанови, яка є предметом оскарження. Щодо посилання у відзиві на відео файли, які долучено відповідачем лише на стадії оскарження постанови в суді, однак такі не досліджувались поліцейським під час розгляду справи. На відео, яке є неналежним та недопустимим доказом, не зафіксовано факту порушення позивачем правил користування ременями безпеки та факту порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами. Позивач не порушував ПДР взагалі, його було безпідставно і незаконно зупинено поліцейським, що можна спостерігати на відео 09F-8888888- . Щодо позиції відповідача відносно подій, які зафіксовані на 00:24 секунді відео 230408- 103709F-800-0016, що нібито сам позивач стверджує, що не був пристебнутий ременем безпеки, оскільки тільки що виїхав, позивач категорично не погоджується з такими припущеннями відповідача. Позивач не стверджував, що не був пристебнутий ременем безпеки, це є особистими фантазіями та припущеннями особи, яка готувала відзив. Слова позивача «тулько шо виїхав» не можна трактувати як твердження беззаперечного визнання вини. Зважаючи на багатозначність та можливість різних кінцівок, цей вислів буде та є припущенням. З подальшого діалогу між позивачем та поліцейським, позивач неодноразово просить надати докази його вини, які поліцейський не показує, чим грубо порушено права позивача на ознайомлення із матеріалами справи. Вся доказова база відповідача ґрунтується лише на вислові позивача «тулько шо виїхав», що не може серйозно сприйматись в цивілізованому суспільстві правової держави й бути достатнім в доведенні вини позивача. При цьому на відео видно, що поліцейський взагалі не дотримується процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності. Зважаючи на те, що матеріали справи не містять інформації про підстави для зупинки транспортного засобу, позивач не зобов`язаний був виконувати неправомірні вимоги працівника поліції щодо пред`явлення посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб. Проте, у цьому випадку, слід констатувати відсутність у матеріалах справи будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів (у тому числі відео-та/або фотоматеріалів) на підтвердження факту скоєння позивачем правопорушення, вказаного у постанові від 08 квітня 2023 року серії БАД № 202085, та, відповідно, законності дій щодо її складення. Вказує, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення останнім правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним та достатнім доказом вчинення особою порушення. Така постанова за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії (рішеннями суб`єкта владних повноважень) стосовно наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушень. Візуальне спостереження за дотриманням ПДР працівником поліції може бути доказом у справі виключно у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку. У контексті зазначеного, представник позивача наголошує, що в оскаржуваній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 122 КУпАП відсутні жодні посилання на технічний засіб, за допомогою якого поліцейським здійснювалася фіксація відповідного правопорушення за участі позивача. Позивач вважає, що поданий відповідачем до суду диск, як додаток до відзиву, містив копії відеозаписів (електронні документи у цифровій формі), які не засвідчені електронним цифровим підписом, останні не можуть вважатися допустимими доказами з точки зору положень статей 74, 99 КАС України. До відзиву на позов відповідач не надав доказів, що поліцейський, який розглянув справу, виконав вимоги щодо посилання у постанові про накладення стягнення на докази, які в повній мірі підтверджують факт скоєння адміністративних правопорушень позивачем. 08 квітня 2023 року під час розгляду справи поліцейський не досліджував відео, яке надано відповідачем до суду, а відтак не міг перевірити чи міститься на ньому фіксація порушення позивачем правил користування ременем безпеки. Поліцейський не досліджував пояснень позивача, ігнорував його клопотання. До відзиву не надано доказів, що поліцейським під час розгляду справи про адміністративне правопорушення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснено її права, передбачених частиною першою статті 268 КУпАП та статтями 55, 56, 59, 63 Конституції України. Зазначені обставини в сукупності, свідчать про грубе порушення поліцейським прав позивача, у тому числі і права на захист, оскільки останній про таке право не був проінформований, і відповідно про порушення процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності. Відповідачем під час розгляду справи про адміністративне правопорушення взагалі недодержано жодної норми КУпАП, протилежного не спростовано належними доказами, які мав можливість надати відповідач до свого відзиву. Позивач також зазначив, що у силу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

За наведених обставин просить позов задовольнити.

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та просив такі задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. При цьому пояснив, що у поліцейського не було жодних підстав для зупинки керованого ним транспортного засобу, оскільки він був пристебнутий, а тому він не був зобов`язаний виконувати неправомірні вимоги працівника поліції щодо пред`явлення посвідчення водія та реєстраційного документу на транспортний засіб. Вказує, що йому поліцейським під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно нього не було роз`яснено його права, передбачені КУпАП та Конституцією України, зокрема, щодо залучення захисника. Більше того, поліцейський не досліджував надані ним в ході розгляду пояснення, взагалі не брав такі до уваги, та ігнорував його клопотання. Поліцейський тільки говорив йому, що всі клопотання такий може заявляти в суді, у разі оскарження постанови.

У судовому засідання представник позивача Цуга Ю.Ю. позовні вимоги підтримав повністю та просив такі задовольнити, посилаючись на обставини викладені ним у позовній заяві та відповіді на відзив.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів у справі, суд дійшов таких висновків.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 квітня 2023 року поліцейським СРПП Відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенантом поліції Химичем О.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАД № 202085, якою позивача визнано винним у тому, що він 08 квітня 2023 року о 10 годині 23 хвилини, керуючи транспортним засобом марки «Дейво Ланос», номерний знак НОМЕР_1 , не був пристебнутий ременем безпеки, на вимогу поліцейського не пред`явив посвідчення водія та не ввімкнув аварійної сигналізації після зупинки, чим порушив п. «в» 2.3 ПДР та скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Вказаною постановою на ОСОБА_1 накладено стягнення у виді штрафу в сумі 510 гривень.

Так, відповідно до cт. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

З метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі наказом № 1395 від 07.11.2015 року МВС України затверджено відповідну Інструкцію (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 4 Розділу І, п. 2 Розділу III Інструкції, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу; постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачена, зокрема, приписами ч.5 ст. 121 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно до п. 1.4 ПДР кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Кожний учасник дорожнього руху має дотримуватися Правил дорожнього руху і може розраховувати на дотримання цих правил будь-якою іншою особою, яка бере участь у русі. Це має бути гарантією передбачуваності розвитку ситуації на дорозі. Будь-яке відхилення від вимог та положень Правил може призвести до порушення встановленого порядку руху дорогами України і створення аварійної ситуації.

Згідно п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху, та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно п. 2.3 «в» ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У судовому засіданні переглянуто долучений відповідачем відеозапис, з якого вбачається, як дорогою рухається автомобіль, якої марки з відео не зрозуміло, а лише видно, що він срібного кольору. Як тільки позивач вийшов з цього автомобіля, то працівник поліції його запитав чому він не пристебнутий ременем безпеки, на що ОСОБА_2 попросив надати докази. Проте, працівник поліції відмовився надавати йому будь-які докази вчинення ним правопорушення, зокрема, відео, та повідомив, що позивач має право протягом десяти днів оскаржити постанову. Позивач неодноразово наголошував працівнику поліції, що був пристебнутий.

Приєднаний до оскаржуваної постанови відеозапис не дає можливості ідентифікувати державний номерний знак автомобіля, що на ній зображений, а також його марку, модель.

Крім того, вказаний доказ взагалі не містить інформації, що позивач, керуючи транспортним засобом, був не пристебнутий ременем безпеки. За таких обставин, вказаний диск із відеозаписом не може розцінюватися як доказ вчинення ОСОБА_1 правопорушення, оскільки не містить обставин, що мають значення для вирішення справи.

Суддя вважає, що сама по собі постанова, яка є предметом спору між сторонами, не може розглядатися як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові. Зазначені правові позиції викладені у постановах № 524/5536/17 від 15.11.2018, №338/855/17 від 26.04.2018, № 338/1/17 від 26.04.2018 Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Що стосується вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, то суд зазначає таке.

У ст. 62 Конституції України видно, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КУпАП, особи несуть відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Пунктом п. 9.9 «б» Правил дорожнього руху України видно, що аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Статтею 283 КУпАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову у справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Статтею 40 Закону «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:

1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;

2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;

3) безпілотні літальні апарати та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню;

4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння;

5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.

Технічні прилади та технічні засоби, визначені п. 1, п. 2 цієї частини. Зокрема, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель. Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.

Із змісту відеозапису 09F-8888888- видно, що під час розмови працівника поліції з ОСОБА_1 такому повідомлено, що його зупинено внаслідок того, що він, керуючи транспортним засобом, був не пристебнутим ременем безпеки. Проте, з цього відеозапису не видно, що водій, відразу після зупинки транспортного засобу, не увімкнув аварійну світлову сигналізацію.

Не надано також інших будь яких доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_1 після зупинки транспортного засобу на вимогу поліцейського не ввімкнув аварійної сигналізації.

Пунктами 9.1., 9.2., 9.9. ПДР України, ч. 2 ст. 122 КУпАП визначає, що в одному випадку увімкнення аварійної сигналізації виникає за передбачених та визначених умов, а в іншому випадку встановлений обов`язок подання попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку. При чому, за не виконання останніх вимог прямо передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Суд звертає увагу на те, що диспозиція ч. 2 ст. 122 КУпАП визначає відповідальність не за будь-яке порушення правил користування попереджувальними сигналами, а саме за порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку і лише тоді таке порушення набуває ознак протиправності і суспільної шкідливості. Цією нормою права не передбачена відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами при зупинці транспортного засобу. При цьому слід зауважити, що зупинка на вимогу поліцейського не стосується початку руху чи зміни його напрямку.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Тобто, відповідач не надав суду будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин, викладених у постанові, зокрема, щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

За таких обставин, суд вважає, що суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Національної поліції в Закарпатської області діяв не в межах повноважень та у спосіб, визначений законами та Конституцією України.

Що стосується вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, то суд зазначає таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У вказаних вище випадках, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі (стаття 283 КУпАП) на місці вчинення правопорушення.

В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII.

А саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).

Також, відповідно до пункту 21.3 статті 21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті (підрозділів Національної поліції), на їх вимогу.

Виходячи з наведених вище правових норм право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З аналізу вище наведених норм вбачається, що відповідно до законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб.

Разом з тим, як убачається з відеозапису та не заперечується й позивачем, поліцейським пред`явлено вимогу позивачу про надання посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, однак ОСОБА_1 відмовився пред`явити вказані документи для перевірки на вимогу працівника поліції. У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що у поліцейського не було жодних підстав для зупинки керованого ним транспортного засобу, а тому він не зобов`язаний був виконувати неправомірні вимоги працівника поліції щодо пред`явлення посвідчення водія та реєстраційного документу на транспортний засіб.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Стаття 69 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Водночас, на думку позивача, він мав право не пред`являти посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка його транспортного засобу була законною, а саме за те, що він не був пристебнутий ременем безпеки.

Такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів та не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки зазначені вище документи.

При цьому, судом з відеозапису, з поміж іншого, встановлено, що позивач зазначив про готовність пред`явити документи лише після надання йому доказів вчинення ним порушення правил дорожнього руху, що стали підставою для зупинки його транспортного засобу.

Окремо варто зауважити, що притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за частиною першою статті 126 КУпАП за одне правопорушення з числа вчинених, є обґрунтованим, навіть коли факт адміністративного правопорушення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Разом з цим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 9-10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП України доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність або відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

За вимогами ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання, зокрема, чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката (пункт 5).

З дослідженого відеозапису розгляду справи про адміністративне правопорушення, наданого відповідачем, вбачається, що після зупинки транспортного засобу під керуванням позивача ОСОБА_1 , інспектором патрульної поліції йому одразу було задано питання чому ОСОБА_1 не пристебнутий ременем безпеки, на що останній попросив надати докази. Проте, працівник поліції відмовився надавати йому будь-які докази вчинення ним правопорушення, зокрема відео, та повідомив, що позивач має право протягом десяти днів оскаржити постанову. Позивач неодноразово наголошував працівнику поліції, що був пристебнутий. Працівник поліції повідомив, що відносно позивача буде складено постанову про адміністративне правопорушення. При цьому, поліцейський, який розглядав цю справу, не представився, не оголосив, яка справа підлягає розгляду, не роз`яснив ОСОБА_1 його права і обов`язки, також після складання постанови не оголосив зміст такої останньому, взагалі не взяв до уваги пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також не повідомив і не надав жодних доказів на підтвердження вчинення адміністративних правопорушень, не досліджував такі.

Більше того, на вимогу ОСОБА_1 щодо надання доказів, що він був не пристебнутий ременем безпеки, поліцейський не надав можливість ознайомитися з доказом та скористатися правом на захист, а тільки говорив позивачу, що всі клопотання такий може заявляти в суді, у разі оскарження постанови.

Отже, судом встановлено порушення процедури розгляду справи, що не відповідає ст. 278 КУпАП та п. 9-10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Отже, фактичного розгляду справи, відповідно до вимог КУпАП, не відбулось.

Позивач як у позовній заяві, так і в судовому засіданні наполягає на порушенні його прав та обов`язків, зокрема, права на захист, яке гарантується положеннями ст. 59 Конституції України та ст. 268 КУпАП України.

Згідно ч. 1 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано вимог щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статті 268 КУпАП, та є підставою скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії БАД № 202085.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, судом встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, відповідачем не доведено правомірності складання ним постанови, а тому суд вважає за доцільне надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу, для виконання вимог статті 245 КУпАП.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов переконання про наявність достатніх підстав для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАД № 202085 від 08 квітня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн та направлення справи на новий розгляд до компетентного органу.

Стосовно позовних вимог до інспектора СРПП відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенанта поліції Химича Олександра Васильовича суд дійшов таких висновків.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Приписами статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено перелік справ про адміністративні правопорушення, які розглядаються органами Національної поліції (зокрема, справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що при розгляді справ про адміністративне правопорушення, зокрема, передбачені ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП, працівники органів (підрозділів) Національної поліції діють від імені органів Національної поліції, а отже не можуть виступати відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган (підрозділ) Національної поліції.

Цей висновок повністю узгоджується з правовим висновком, зробленим Верховним Судом 17 вересня 2020 року у справі №742/2298/17.

Суд звертає увагу на те, що позивачем визначено відповідача 2 інспектора СРПП відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенанта поліції Химича Олександра Васильовича.

З огляду на приписи статей 2, 4 КАС України та статті 222 КУпАП, а також на правовий висновок Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 742/2298/17, суд дійшов переконання, що інспектор СРПП відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенант поліції Химич Олександр Васильович є неналежним відповідачем у цій справі, відтак підстави для задоволення позову до цієї особи відсутні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеної норми, суд вважає за необхідне стягнути з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати щодо сплати судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 19, 20, 73-74, 77-78, 90, 159 ч. 4, 194, 229, 241-246, 268, 286 КАС України, ст. ст. 122, 222, 251, 258, 283, 288 КУпАП, суд,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області задовольнити.

Скасувати постанову серії БАД № 202085 від 08 квітня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення в розмірі 510 гривень, винесену поліцейським СРПП Відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Химичем О.В., а справу надіслати на новий розгляд до відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень вісімдесят копійок.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора СРПП відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенанта поліції Химича Олександра Васильовича відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається у письмовій формі до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області; місцезнаходження: 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ф.Ракоці, № 13.

Головуюча:Гевці В. М.