Справа № 380/17468/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/17468/22 пров. № А/857/6514/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Гуликом А.Г. за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикарпатського загону Західного регіонального управління (м. Львів) Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до НОМЕР_2 прикарпатського загону Західного регіонального управління (м. Львів) Державної прикордонної служби України (далі в/ч НОМЕР_3 , відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову йому в перетинанні державного кордону України, як громадянину України, який досяг 16-річного віку, від 20.11.2022.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_3 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що надані позивачем документи не дали змогу уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України, прийняти рішення про надання дозволу на перетин ним державного кордону України.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_4 .

Згідно студентського квитка серії НОМЕР_5 , виданого 01.10.2021 та довідки №57 від 16.09.2022, позивач є студентом 3 курсу денної форми навчання факультету суднової енергетики Херсонської державної морської академії.

Відповідно до довідки Інгульського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №71/2022 від 19.03.2022 позивачу надано дозвіл на зміну місця проживання.

20.11.2022 за наслідком розгляду поданих позивачем при перетині кордону документів, начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (типу А) старшим лейтенантом Павлюк О.А., як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, було прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки вказаний громадянин не зміг надати на прикордонний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.

Вважаючи протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про його скасування.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав доказів існування станом на момент виникнення спірних правовідносин встановлених п.6 ч.1 ст.8 Закону України Про правовий режим воєнного стану №389-VIII від 12.05.2015 (далі - Закон №389) військовим командуванням (зокрема ДПС України) у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, обмежень у виїзді саме призовників за кордон для навчання.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон №389 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абз. 1 ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Отже, право на свободу пересування, передбачене ст.33 Конституції України, може бути обмежене в умовах воєнного стану.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України №2102-IX від 24.02.2022, в Україні було введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб (пункт 3).

Крім того, п.п.2 п.4 цього Указу Кабінет Міністрів України було зобов`язано невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

У подальшому правовий режим воєнного стану неодноразово продовжувався і такий діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1455 від 29.12.2021 (далі - Порядок №1455), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 були затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила №57).

У п.2-1 Правил №57 визначено перелік осіб, які мають право перетинати державний кордон, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану. Серед цього переліку немає здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Крім цього, пунктом 2-6 Правил №57 передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а також пункті 2-14 цих Правил.

Відповідно до статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію №3543-XII від 21.10.1993 (далі - Закон №3543), здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти не підлягають мобілізації.

Однак, пункт 2-6 Правил №57 містить застереження про те, що правова норма цього пункту не поширюється на осіб, визначених у абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону №3543.

Проаналізувавши абзаци другий восьмий частини третьої статті 23 Закону №3543, колегія суддів дійшла висновку, що абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону до числа осіб, які не підлягають мобілізації віднесено здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Отже, норма пункту 2-6 Правил №57, щодо права на перетин державного кордону в умовах воєнного стану, не поширюється на здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

З матеріалів справи видно, що позивач на час виникнення спірних правовідносин був студентом 3 курсу денної форми навчання факультету суднової енергетики Херсонської державної морської академії.

Отже, позивач, як здобувач вищої освіти денної форми навчання, не має права на перетин державного кордону в умовах воєнного стану.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюване рішення є правомірним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що оспорюване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому при пред`явленні позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, таке жодним чином не створить перешкод для перетину ним кордону України, за наявності на те законних підстав.

Суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведеного та дійшов помилкового висновку про задоволення даного позову.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного карпатського загону) Державної прикордонної служби України задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2023 року по справі №380/17468/22 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикарпатського загону Західного регіонального управління (м.Львів) Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук