Справа № 380/16768/22
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року

справа №380/16768/22

провадження № П/380/16901/22

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Грень Н.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Сенчука Л.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Онищака М.П.,

представника відповідача Стужука О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Львові, Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, -

встановив:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Львові, Державного бюро розслідувань, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Державного бюро розслідувань, щодо незатвердження штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України № 89 від 02 лютого 2022 року;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань привести штатний розпис Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, у відповідність до постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України №89 від 02 лютого 2022 року;

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, щодо невиплати під час звільнення ОСОБА_1 , грошової компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки за 2021 рік;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 різницю між посадовим окладом, розрахованим згідно п. 7 ч. 4 ст. 19 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" та постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України № 89 від 02 лютого 2022 року, та фактично встановленим і виплаченим окладом за період з 20 липня 2022 року по 20 жовтня 2022 року в сумі 6 300 (шість тисяч триста) гривень;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 виплату за час затримки по день фактичного розрахунку з моменту звільнення з посади головного спеціаліста (з інформаційних технологій) Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України - на розсуд суду;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 компенсацію за 19 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2021 рік в сумі 42579,22 грн (сорок дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять гривень дванадцять дві копійки);

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 компенсацію за 6 днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік в сумі 15027,96 грн. (п`ятнадцять тисяч двадцять сім гривень дев`яносто шість копійок).

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 виплату за час затримки по день фактичного розрахунку з моменту звільнення з посади старшого слідчого Другого слідчого відділу (із дислокацією у місті Луцьк) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України - на розсуд суду.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.10.2022 року наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові № 74-ос відповідно до пунктів 2 та 5 частини третьої статті 13 «Про Державне бюро розслідувань», частини другої та третьої статті 86, статті 89 Закону України «Про державну службу», припинено державну службу та звільнено позивача з посади головного спеціаліста (з інформаційних технологій) Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з 20 жовтня 2022 року за угодою сторін. На момент звільнення позивача зі служби відповідач не виплатив йому компенсацію за невикористані відпустки за 2021 рік, а саме: щорічної основної відпустки у кількості 19 календарних днів та щорічної додаткової відпустки у кількості 6 календарних днів, що є порушенням конституційних прав позивача, трудового законодавства, інших законів України, які регулюють спірні правовідносини.

Позивач вказує, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки визначено приписами Конституції України. Особу не може бути позбавлено такого права. Покликаючись на норми пунктів 90 та 99 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань позивач висновує, що законом не виключаються випадки, коли працівником Державного бюро розслідувань відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, працівник Державного бюро розслідувань має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Також позивач зазначає, що під час його служби на посаді головного спеціаліста (з інформаційних технологій) Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації Територіального управління Державного бюро розслідувань, з 20 липня 2022 року по 20 жовтня 2022 року, затверджений штатний розпис ТУ ДБР у м. Львові не відповідав постанові Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України № 89 від 02 лютого 2022 року, відтак ним недоотримано 6300,00 гривень.

Крім того, позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на вищенаведене просить адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача - Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Львові 28.12.2022 за вх. №81682 подав до суду відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечив. Вказав, що для осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань чинне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка не використана в році звільнення.

Наведене узгоджується з відповідними приписами Закону України "Про Національну поліцію", який передбачає відповідні соціальні гарантії для поліцейських і які за змістом частини другої статті 19 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" поширюються також на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань. Так, соціальний захист поліцейських передбачений розділом IX Закону України "Про Національну поліцію", а згідно з частиною десятою статті 93, яка розміщена у цьому розділі Закону, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Отже, як стосовно поліцейських, так і стосовно осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які користуються соціальними гарантіями, передбаченими для поліцейських, законодавство передбачає можливість виплати компенсації за невикористану відпустку виключно у році звільнення. Саме ці положення зазначених вище нормативно-правових актів є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, тоді як позивач покликається на положення загального законодавства, яке не підлягає застосуванню. Оскільки у справі, яка розглядається, позивач звільнений з посади слідчого 15.07.2022, відповідач-2 зобов`язаний був виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку виключно за 2022 рік.

Щодо права позивача на отримання компенсації за 6 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за 2021 (за час роботи на посаді начальницького складу) вказав, що відповідно до матеріалів особової справи позивача, а також даних його трудової книжки, останній у період з 19.05.2005 по 03.05.2006 та з 15.02.2015 по 13.04.2016 проходив військову службу в Збройних Силах України. Інших посад, визначених у частині другій статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» позивач до призначення на посаду начальницького складу не займав, а відтак, станом на 02.03.2021, тобто на час прийняття його на службу на посаду начальницького складу його загальний стаж становив 2 роки 1 місяць і 15 днів, що є менше п`яти років. Отже, як в розумінні пункту 82 Положення № 743, так і в розумінні частини третьої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» станом на 2021 рік у позивача не виникало права на отримання щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 6 300 грн за час роботи на посаді державної служби відповідач вказав, що виплачуючи позивачу посадовий оклад згідно штатного розпису у сумі 31 800 грн відповідач-2 не допустив порушень трудового законодавства, оскільки він передбачений штатним розписом, який відповідно до частини третьої статті 64 ГК України підприємство затверджує самостійно.

Також, на думку відповідача, позивачем пропущено строк звернення до суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки в справі яка розглядається звільнення позивача з посади начальницького складу відбулось 15.07.2022, тоді як з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади начальницького складу, останній звернувся 21.11.2022, тобто з пропуском місячного строку, встановленого у частині п`ятій статті 122 КАС України.

Крім того, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади державної служби не підлягає задоволенню, оскільки позивачем вже заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади начальницького складу, а відтак, після 20.10.2022 позивач по суті просить стягнути подвійний середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що суперечить правовому змісту статті 117 КЗпП України, яка не повинна призводити до безпідставного збагачення, а в першу чергу має на меті компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця

З огляду на викладене у задоволенні заявленого позову просить відмовити повністю.

Представник відповідача - Державного бюро розслідувань 02.01.2023 за вх. № 9 подав до суду відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечив з тих підстав, що ДБР упродовж 2022 року не надходило жодного подання директора ТУ ДБР у м. Львові з пропозицією внести зміни до штатного розпису ТУ ДБР у м. Львові в частині зміни розміру окладу для посад державної служби, зокрема, головних спеціалістів. Тож наразі відсутні будь-які фактичні передумови та правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ДБР, щодо незатвердження штатного розпису ТУ ДБР у м. Львові.

Крім того, вказав, що особливість порядку розрахунку посадового окладу для державних службовців ДБР (категорії В) полягає у тому, що він становить потрійний розмір визначеного Кабінетом Міністрів України окладу для працівників, які займають відповіді посади в центральних органах виконавчої влади, виключно із урахуванням розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб встановленому на 1 січня календарного року. В силу вимог, які іманентно закладені в частині 4 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» розраховувати посадові оклади для усіх без виключення працівників ДБР інакше, аніж із урахуванням базової величини, яким є прожитковий мінімум для працездатних осіб встановленого на 1 січня календарного року, - заборонено.

При цьому, зазначив, що абзацом 6 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022» передбачено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, зафіксовано на рівні - 2 102 гривні. Аналогічний підхід, щодо встановлення спеціального прожиткового мінімуму для державних органів оплата праці в яких регулюється спеціальними законами, законодавець застосував не лише в законі про Державний бюджет на 2022 рік, але й в законах про Державний бюджет України на 2021 та 2023 роки. З огляду на те, що оплата праці працівників ДБР регулюється спеціальним Законом України «Про Державне бюро розслідувань», для визначення посадових окладів для усіх категорій та рівнів посад має застосовуватися спеціальний прожитковий мінімум у розмірі - 2 102 гривні. Таким чином, ДБР при визначені посадових окладів для працівників ДБР окреслених пунктом 7 частини 4 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» має керуватися Схемою посадових окладів на посадах державної служби, затвердженою Кабінетом Міністрів України у 2020 році, із застосуванням прожиткового мінімуму у розмірі - 2 102 гривні (тобто постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 № 16).

З урахуванням наведеного просив відмовити у задоволенні позову.

Позивач 05.01.2023 за вх. №1035 подав до суду відповідь на відзив Державного бюро розслідувань у якій вказав, що посилання відповідача на спеціальне законодавство, листи, роз`яснення і т.д. при розрахунку посадового окладу держслужбовців не стосуються справи, оскільки в частині 2 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» чітко розмежовано умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, щодо яких, зокрема, застосовується спеціальне законодавство, та чітко зазначено, що умови оплати праці працівників Державного бюро розслідувань - державних службовців визначаються законодавством про державну службу. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача - Державного бюро розслідувань 11.01.2023 за вх.№2301 подав до суду заперечення на відповідь на відзив у якому наводить спростування доводів позивача викладених у відповіді на відзив та зазначає, що частиною 2 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», зокрема, передбачено, що умови оплати праці працівників ДБР, які є державними службовцями, визначаються законодавством про державну службу з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Тобто, оплата праці державних службовців ДБР регулюється не просто Законом України «Про державну службу», а із урахуванням особливостей встановлених Законом України «Про Державне бюро розслідувань». Такі особливості встановлені, як для осіб рядового та начальницького складу, так і для державних службовців саме у частині 4 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань». Відтак, на момент виникнення спірних правовідносин були відсутні фактичні передумови та правові підстави для директора територіального управління ініціювати, а для Директора ДБР затверджувати зміни до кошторису та штатного розпису ТУ ДБР у м. Львові в частині зміни розміру посадового окладу для головних та провідних спеціалістів на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 №89, всупереч вимогам Бюджетного кодексу України та законів України «Про Державне бюро розслідувань» та «Про Державний бюджет України на 2022 рік».

Представник відповідача - Державного бюро розслідувань 02.02.2023 за вх. №7076 подав до суду додаткові пояснення у справі в яких вказав, що у 2022 році була та по теперішній час є чинною постанова Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 № 16, якою затверджено Схему посадових окладів, базовою розрахунковою величиною якої є прожитковий мінімум на рівні 2 102 грн, наявні усі правові підстави стверджувати про правомірність визначення посадових окладів державним службовцям, зокрема головним і провідним спеціалістам ДБР на 2022 році, у відповідності до Схеми посадових окладів затвердженої саме постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 №16, а не постановою від 02.02.2022 № 89. Звідси висновується те, що дії ДБР та ТУ ДБР у м. Львові щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати із застосуванням, як базового, посадового окладу головного спеціаліста (категорії В1) центрального органу виконавчої влади із спеціальним статусом в розмірі 10 600 грн, встановлений Схемою посадових окладів, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 № 16, відповідали вимогам статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», а отже не є протиправними.

Представник відповідача - Державного бюро розслідувань 20.04.2023 за вх. № 27646 подав письмові пояснення в яких вказав, що станом на 02.03.2021, тобто на час прийняття ОСОБА_1 на службу його загальний стаж на посадах рядового і начальницького складу становив 2 роки 1 місяць і 15 днів, що є менше п`яти років. Отже, станом на 2021 рік у позивача не виникало права на отримання додаткової оплачуваної відпустки, що виключає можливість стягнення компенсації за 6 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки також за 2021 рік. Крім того, вказав, що за позивачем не обліковувались дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2021, відтак позивач не має права на отримання грошової компенсації за ці дні. Водночас, при звільненні 15.07.2022 ТУ ДБР у м. Львові у повному обсязі виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки, право на які позивач набув у 2022 році.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою суду від 28.11.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 13.12.2022 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 10.02.2023 задоволено клопотання представника відповідача та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.02.2023 задоволено клопотання представника відповідача та призначено підготовче та судові засідання у справі № 380/16768/22 проводити в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 21.02.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представники відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити у задоволенні позовних вимог

Суд заслухав вступне слово сторін, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу у Державному бюро розслідувань Територіального управління, розташованого у місті Львові.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Львові № 103-о/с від 01 березня 2021 року ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 частини третьої статті 13, частини третьої статті 14, частини 3 статті 20 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", пункту 33 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743, з 02 березня 2021 року призначено на посаду старшого слідчого Другого слідчого відділу (із дислокацією у місті Луцьк) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Львові № 116-ос/ДСК від 14 липня 2022 року ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 частини третьої статті 13, частини третьої статті 14, частини 3 статті 20 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", пункту 33 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743, звільнено у запас з 15 липня 2022 року за угодою сторін.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Львові № 64-ос від 19 липня 2022 року ОСОБА_1 відповідно до пунктів 2, 5 частини третьої статті 13, частини п`ятої статті 14, статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статей 35, 46 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої та сьомої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Порядку обчислення- стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, з урахуванням вимог листа Державного бюро розслідувань від 26 травня 2022 року № 10-13-01-7679, призначено на посаду державної служби - головного спеціаліста (з інформаційних технологій) Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові з 20 липня 2022 року до дня призначення на цю посаду державної служби переможця конкурсу, але не більше 12 (дванадцяти) місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану, та встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом у сумі 31800 гривень.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Львові № 74-ос від 14 жовтня 2022 року, відповідно до пунктів 2 та 5 частини третьої статті 13 «Про Державне бюро розслідувань», частини другої та третьої статті 86, статті 89 Закону України «Про державну службу», припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста (з інформаційних технологій) Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, 20 жовтня 2022 року за угодою сторін.

Позивач стверджує, що при звільнені з Державного бюро розслідувань йому не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2021 рік та додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік.

Вважаючи протиправною таку бездіяльність відповідача щодо нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2021рік позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Державного бюро розслідувань, щодо незатвердження штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України № 89 від 02 лютого 2022 року; зобов`язання Державне бюро розслідувань привести штатний розпис Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, у відповідність до постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України №89 від 02 лютого 2022 року; стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 різницю між посадовим окладом, розрахованим згідно п. 7 ч. 4 ст. 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України № 89 від 02 лютого 2022 року, та фактично встановленним і виплаченим окладом за період з 20 липня 2022 року по 20 жовтня 2022 року в сумі 6 300 (шість тисяч триста) гривень, суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Приписами частини 2 статті 51 Закону України «Про державну службу» встановлено, що схема посадових окладів на посадах державної служби та умови оплати праці державних службовців, з якими укладаються контракти про проходження державної служби, визначаються Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби є Національне агентство України з питань державної служби (далі - НАДС).

Відповідно до пунктів 3 та 4 Положення про НАДС, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 500, саме НАДС розробляє та вносить в установленому порядку Кабінетові Міністрів України схему посадових окладів на посадах державної служби, положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям.

При цьому, як слідує з частини 3 та 4 статті 51 Закону України «Про державну службу» базовою величиною для визначення посадового окладу державного службовця є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом, оскільки мінімальний розмір посадового окладу для найнижчої посади державної служби є 2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а для інших посад державної служби встановлюється додатковий коефіцієнт оплати праці з урахуванням рівнів державних органів та інших факторів (соціально-економічних, демографічних, кліматичних, екологічних тощо).

З положень статей 1 та 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» слідує, що прожитковий мінімум це вартісна величина, яка визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу та застосовується для формування Державного бюджету та місцевих бюджетів.

Так, з метою упорядкування умов оплати праці працівників державних органів постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 (далі - Постанова від 18.01.2017 № 15) затверджено Схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів.

У зв`язку із періодичним збільшенням прожиткового мінімуму (зокрема, для працездатних осіб), на підставі законів про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 роки, Кабінетом Міністрів України вносились відповідні зміни до Схеми посадових окладів державних службовців

Разом з тим, частиною 2 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», зокрема, передбачено, що умови оплати праці працівників ДБР, які є державними службовцями, визначаються законодавством про державну службу з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Тобто, оплата праці державних службовців ДБР регулюється не просто Законом України «Про державну службу», а із урахуванням особливостей встановлених Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

Такі особливості встановлені, як для осіб рядового та начальницького складу, так і для державних службовців саме у частині 4 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань». Відповідно до частини 4 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» посадові оклади працівників ДБР установлюються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Водночас, абзацом 6 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022» передбачено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, зафіксовано на рівні - 2 102 гривні.

З огляду на те, що оплата праці працівників ДБР регулюється спеціальним Законом України «Про Державне бюро розслідувань», для визначення посадових окладів для усіх категорій та рівнів посад в ДБР має застосовуватися спеціальний прожитковий мінімум у розмірі - 2 102 гривні.

Натомість, постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 № 89 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15» затверджено Схему посадових окладів на посадах державної служби саме із урахуванням установленого законом про Державний бюджет на 2022 рік прожиткового мінімуму, для працездатних осіб у розмірі 2 481 грн, який не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів для працівників ДБР.

З урахуванням наведеного суд висновує, що Схема посадових окладів на посадах державної служби, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 № 89 до спірних правовідносин не застосовується, оскільки по відношенню до працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили (статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»).

Ураховуючи положення статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», слід дійти висновку, що положення постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 № 89 розповсюджуються тільки на працівників державних органів, оплата праці яких здійснюється в загальному порядку на підставі статті 51 Закону України «Про державну службу».

Для державних органів, оплата праці працівників яких регулюється спеціальними законами та відповідно на які розповсюджуються обмеження встановлені статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», діючою залишається Схема посадових окладів на посадах державної служби, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 №16 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15» (далі - постанова Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 №16).

Розрахунковою величиною для визначення посадових окладів для державних службовців за постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 № 16 є прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений станом на 1 січня 2020 року у розмірі - 2 102 гривні.

З урахуванням наведеного, суд висновує, що на момент виникнення спірних правовідносин були відсутні фактичні передумови та правові підстави для директора територіального управління ініціювати, а для Директора ДБР затверджувати зміни до кошторису та штатного розпису ТУ ДБР у м. Львові в частині зміни розміру посадового окладу для головних та провідних спеціалістів на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 №89, всупереч вимогам Бюджетного кодексу України та законів України «Про Державне бюро розслідувань» та «Про Державний бюджет України на 2022 рік», отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, позовні вимоги про стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 виплату за час затримки по день фактичного розрахунку з моменту звільнення з посади головного спеціаліста (з інформаційних технологій) Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України на розсуд суду є похідними, а тому також не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, щодо невиплати під час звільнення ОСОБА_1 , грошової компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки за 2021 рік; стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 компенсацію за 19 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2021 рік в сумі 42579,22 грн, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

При цьому варто зазначити, що станом на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.

Особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України від 15 березня 2022 року № 2136-IX "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Положеннями абзацу четвертого частини першої статті 12 вказаного закону встановлено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки".

Закон України від 12 листопада 2015 року № 794-VIII "Про Державне бюро розслідувань" (далі - Закон № 794-VIII) визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Відповідно до статті 1 Закону № 794-VIII Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Статтею 2 цього ж Закону передбачено, що Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.

Згідно з частинами першою, другою статті 14 Закону № 794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

За змістом положень частин п`ятої, шостої статті 14 Закону № 794-VIII трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону № 794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 20 Закону № 794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців Державного бюро розслідувань повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Державного бюро розслідувань висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Аналізуючи викладене, суд відзначає, що Закон № 794-VIII не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, а натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Отже, до правовідносин, пов`язаних з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, застосуванню підлягають відповідні норми Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII).

Розділ ІХ Закону № 580-VIII визначає соціальний захист поліцейських, а враховуючи положення частини другої статті 19 Закону № 794-VIII - також соціальний захист осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743 затверджено Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань (далі - Положення № 743), яке визначає порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, їх права та обов`язки.

Відповідно до пунктів 81, 82 Положення № 743 особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Згідно з пунктом 84 Положення № 743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.

Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.

Відповідно до абзацу другого пункту 95 Положення № 743 за невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Аналіз наведених норм права дозволяє зробити наступні висновки.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, в силу положень частини другої статті 19 Закону № 794-VIII визначені у статті 92 Закону № 580-VIII, аналіз якої дозволяє зробити висновок, що особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII, згідно з якими поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Подібні норми містить Положення № 743, відповідно до пункту 97 якого відкликання осіб рядового та начальницького складу із щорічної основної відпустки керівником (начальником), який її надав, допускається лише у разі службової необхідності. Невикористана частина щорічної основної відпустки надається в порядку, передбаченому абзацом першим пункту 84 цього Положення.

Таким чином, законом не виключаються випадки, коли особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення особу рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань права на відпустку, яке вона уже отримала в попередньому календарному році. Водночас надано право в особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) використати щорічну основну відпустку за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.

Звідси, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового регулювання спірного у цій справі питання нормами Закону № 580-VIII, який в силу положень частини другої статті 19 Закону № 794-VIII поширюється на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань у частині соціальних гарантій, і Положенням № 743 при вирішенні цього спору, який стосується питання виплати компенсації невикористаної частини відпустки таким особам за минулі роки підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Як уже зазначено вище, відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Подібна правова позиція, яка стосується питання виплати компенсації невикористаної частини відпустки поліцейським за минулі роки, викладена у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19 та від 31 березня 2021 року у справі № 320/3843/20, які суд враховує в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.

Зважаючи на викладене, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що як стосовно поліцейських, так і стосовно осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які користуються соціальними гарантіями, передбаченими для поліцейських, законодавство передбачає можливість виплати компенсації за невикористану виключно у році звільнення відпустку.

Як слідує з матеріалів справи позивач прийнятий на службу на посаду начальницького складу 02.03.2021, а відтак, повними місяцями служби є квітень - грудень 2021 року (9 місяців). Відповідно, протягом 2021 року служби тривалість основної відпустки становить 23 дні (30 * 1/12 = 2,5; 2,5 * 9 = 22,5 = 23). Протягом 2021 року позивачу надавались частини щорічної основної відпустки загальною тривалість 6 днів, що не заперечується позивачем та підтверджується довідкою Відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Львові.

Відтак, кількість невикористаної щорічної основної відпустки за 2021 рік становить 17 днів.

Таким чином, при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані за 2021 рік 17 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки.

Однак відповідач протиправно не виплатив позивачу таку компенсацію при звільненні.

За таких обставин суд висновує про протиправну бездіяльність Державного бюро розслідувань Територіального управління, розташованого у місті Львові щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, в загальній кількості 17 календарних днів та наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, в також з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Тож з метою ефективного захисту порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, в загальній кількості 17 календарних днів.

При цьому, суд не вбачає підстав для зазначення у резолютивній частині рішення суду суми компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, оскільки рішення суду носить зобов`язальний характер, а визначення точної суми до виплати відноситься до обов`язків відповідача, що виникатимуть на виконання покладеного судом обов`язку.

Разом з тим, щодо права позивача на отримання компенсації за 6 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за 2021 (за час роботи на посаді начальницького складу), суд зазначає таке.

Пунктом 82 Положення № 743 визначено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в ДБР після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Судом встановлено, що станом на 02.03.2021, тобто на час прийняття ОСОБА_1 на службу його загальний стаж на посадах рядового і начальницького складу становив 2 роки 1 місяць і 15 днів, що є менше п`яти років.

Отже, як в розумінні пункту 82 Положення № 743 станом на 2021 рік у позивача не виникало права на отримання додаткової оплачуваної відпустки, відтак вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 виплату за час затримки по день фактичного розрахунку з моменту звільнення з посади старшого слідчого Другого слідчого відділу (із дислокацією у місті Луцьк) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України на розсуд суду, суд зазначає таке.

Так, у межах даної справи судом встановлено право позивача на отримання компенсації за невикористані щорічної основної відпустки за 2021 рік, проте на даний час остаточний розрахунок з ним не проведено, рішення суду не набрало законної сили, що в свою чергу унеможливлює вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з моменту звільнення по день фактичного розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що після остаточного розрахунку з позивачем та виплати йому належних сум компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, він має право звернутись до суду із відповідним позовом про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки фактичний розрахунок з позивачем не проведено.

Щодо клопотання представника відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву про залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби, а тому при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду застосуванню підлягає ч. 5 ст. 122 КАС України, якою передбачено місячний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, відлік строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього грошового забезпечення починається з моменту виплати позивачу всіх належних до сплати сум грошового забезпечення. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем ще не проведено, тому відсутні підстави вважати, про пропуск строку звернення позивачем до суду, визначеного, ч. 5 ст. 122 КАС України.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 2381,76 грн.

Разом з тим, оскільки судом відмовлено у задоволенні тих позовних вимог, за які позивачем сплачено суму судового збору, відтак судовий збір позивачу відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 241-246, 250, 251, 255, 295, КАС України, суд -

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (79008, Львівська область, м. Львів, вул. Кривоноса 6, ), Державного бюро розслідувань (01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного 28 ЄДРПОУ ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористані дні відпустки- задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік в загальній кількості 17 календарних днів.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік в загальній кількості 17 календарних днів.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.07.2023.

Суддя Грень Н.М.