Справа № 600/930/22-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2023-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/930/22-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Левицький Василь Костянтинович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

27 липня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Полотнянка Ю.П. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку на день виключення із списків особового складу при звільненні;

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримку розрахунку при звільненні із 26.05.2021 до дня фактичного розрахунку 23.02.2022.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 26.05.2021 року по 23.02.2022 року у сумі 17165,91 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині визначеного судом та стягнутого розміру середнього заробітку, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати частково з урахуванням правових висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, від 24.06.2021 по справі №480/2577/20 та від 29.10.2021 року у справі №380/5499/20, стягнувши із відповідача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку в розмірі 163103,97 грн. Скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Відповідач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військові частині НОМЕР_2 , де отримував грошове забезпечення.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 29.04.2021 № 122-ОС, позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням контракту, а наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 25.05.2021 № 146-ОС позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 25.05.2021.

Дослідженням наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 25.05.2021 № 146-ОС встановлено, що вказаним наказом наказано виплатити позивачу наступні виплати: грошову компенсацію за 3 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік; одноразову грошову допомогу при звільненні з військові служби в розмірі 50% місячного грошового забезпеченні за 15 повних календарних років служби; грошову компенсацію за невикористані 98 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2021 роки; премію в розмірі встановлених відсотків посадового окладу з 01.05.2021 по 25.05.2021.

Матеріалами справи підтверджується, що перерахування належних позивачу виплат при звільненні з військові служби проведено відповідачем із затримкою, а саме:

- 14.06.2021 виплачено 10,34 грн, шляхом зарахування на рахунок установи банку, цільове призначення заробітна плата;

- 15.06.2021 виплачено 5461,36 грн, шляхом зарахування на рахунок установи банку, цільове призначення компенсації за піднайом житла, із утриманням ПДФО та 1,5% із нарахованої суми 6784,29 грн;

- 16.06.2021 виплачено 135262,07 грн, шляхом зарахування на рахунок установи банку, цільове призначення одноразова грошова допомога при звільненні - 117 573,75 грн; допомога на оздоровлення - 15676,50 грн; матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік - 1800 грн; компенсація за невикористану відпустку - 1567,65 грн; винагорода за бойове чергування - 704 грн (із утриманням військового збору із нарахованих до виплати сум));

- 13.08.2021 виплачено 50441,75 грн, шляхом зарахування на рахунок установи банку, цільове призначення заборгованість із компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій;

- 29.09.2021 виплачено 26215,38 грн, шляхом зарахування на рахунок установи банку, цільове призначення заборгованості із компенсації за неотримане речове майно, з урахуванням утримання 1,5% військового збору із нарахованої суми;

- 21.10.2021 виплачено 33928,30 грн, шляхом зарахування на рахунок установи банку, цільове призначення заборгованості із компенсації за неотримане речове майно, з урахуванням утримання 1,5% військового збору із нарахованої суми;

- 28.01.2022 виплачено 16471,11 грн, шляхом зарахування на рахунок установи банку, цільове призначення заборгованість із індексації грошового забезпечення, з урахуванням утримання 1,5% військового збору із нарахованої суми;

- 24.02.2022 виплачено 2451,70 грн, що підтверджується довідкою виданою відповідачем від 01.03.2022.

Здійснення наведених вище виплат позивачу підтверджується виписками по картці/рахунку АТ КБ ПриватБанк, довідками військової частини НОМЕР_2 та не заперечувалося відповідачем під час розгляду справи по суті.

Отже, на час звільнення позивача та виключення його із списків особового складу військової частини (25.05.2021), йому не було виплачено належні виплати на загальну суму 270242,01 грн.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби, у лютому 2022 року, позивач звернувся до адміністративного суд.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Зокрема, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби (25.05.2021 року) остаточний розрахунок і такий було проведено лише 24.02.2022 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу такий заробіток.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат (індексації грошового забезпечення), може вважатися виплата у розмірі 17165,91 грн, яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (з 26.05.2021 року першого дня після дня звільнення) по 23.02.2022 року (день, що передує дню, в якому здійснено повний розрахунок).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, а саме, в частині визначення судом розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби (25.05.2021 року) остаточний розрахунок і такий було проведено лише 24.02.2022 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу такий заробіток, з врахуванням вимог ст.ст. 117, 116 ЗКпП.

Щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує наступне.

У зв"язку з відсутністю спеціального законодавства, яке регулює обчислення середнього заробітку за час затримки при звільненні військовослужбовців з військової служби, судом першої інстанції обчислено середній заробіток за час затримки при звільненні, що має бути виплачено на користь позивача на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Так, відповідно до пункту 5 Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Відповідно до архівної відомості № 3975 з січня 2021 по грудень 2021 року, загальна сума виплаченого позивачу грошового забезпечення за період квітень травень 2021 року, тобто останні два місяці, що передували звільненню, становить 38396,89 грн (19231,10 грн + 19165,79 грн). Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) позивача перед його звільненням з військової служби становить 629,45 грн (38396,89 грн/61 календарних дні).

Період затримки розрахунку при звільненні складає 274 календарних дні (з 26.05.2021 року першого дня після дня звільнення) по 23.02.2022 року (день, що передує дню, в якому здійснено повний розрахунок).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби складає 172469,30 грн (629,45 грн х 274 к.д.).

При цьому, суд вірно відмітив, що в порівнянні із виплаченою позивачу сумою грошового забезпечення із затримкою у розмірі 270242,01 грн розраховану вище суму 172469,30 грн не можна вважати співмірною.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні та аналізуючи обставини справи і такий критерій для зменшення розміру середнього заробітку, як ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, колегія суддів враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначає, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя (пункт 94.5 рішення).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суд першої інстанції, здійснивши аналіз даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановив, що на дату звільнення позивача (25.05.2021 року) розмір облікової ставки НБУ складав 7,5 % річних, з 23.07.2021 року 8 % річних, з 10.09.2021 року 8,5 % річних, з 10.12.2021 року 9 % річних, з 21.01.2022 року 10 % річних, з 03.06.2022 року 25 % річних.

Таким чином, орієнтовний розмір майнових втрат позивача за період з 26.05.2021 року по 23.02.2022 року внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні складав 17165,91 грн:

- (270242,01 грн х 7,5 % / 365 днів) х 58 днів (з 26.05.2021 по 22.07.2021) = 3220,70 грн;

- (270242,01 грн х 8 % / 365 днів) х 49 днів (з 23.07.2021 по 09.09.2021) = 2902,32 грн;

- (270242,01 грн х 8,5 % / 365 днів) х 91 днів (з 10.09.2021 по 09.12.2021) = 5726,90 грн;

- (270242,01 грн х 9 % / 365 днів) х 42 днів (з 10.12.2021 по 20.01.2022) = 2798,67 грн;

- (270242,01 грн х 10 % / 365 днів) х 34 днів (з 21.01.2022 по 23.02.2022) = 2517,32 грн.

Таким чином, з врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, з огляду на характер заборгованості, дії позивача та відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат (індексації грошового забезпечення), може вважатися виплата у розмірі 17165,91 грн, яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (з 26.05.2021 року першого дня після дня звільнення) по 23.02.2022 року (день, що передує дню, в якому здійснено повний розрахунок).

Щодо посилань скаржника на те, що судом першої інстанції не дотримано ч.5 ст.242 КАС України, оскільки не враховано висновків Верховного Суду низки справ у аналогічних правовідносинах, колегія суддів зазначає слідуюче.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказана правова норма кореспондується з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Проте, жодна із цих норм не містить для судів обов`язку, враховувати правові позиції Верховного Суду за виключенням судових рішень, ухвалених по зразкових справах (ч.3 ст.291 КАС України) та Великої Палати Верховного Суду, до повноважень якої зокрема входить здійснення перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права (п.1 ч.2 ст.45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Слід зазначити, що під час судового розгляду, суд має врахувати всі обставини справи та надати належну правову оцінку доводам сторін, сама лише наявність практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, не може бути єдиною та беззаперечною підставою для прийняття рішення на користь тієї чи іншої сторони.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Щодо інших доводів позивача, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Чернівецький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Полотнянко Ю.П. Граб Л.С.