Справа № 140/4308/22
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2023-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2023 року ЛуцькСправа № 140/4308/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби; стягнення з військової частини середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби, за період з 28 лютого 2018 року по 12 травня 2021 року, із розрахунку 551,55 грн за один день, з урахуванням проведеної виплати, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004; визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 у частині не здійснення нарахування та виплати компенсації втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби за період з по день їх фактичної виплати 12 травня 2022 року; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби за період з по день їх фактичної виплати 12 травня 2022 року відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-111 Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача 27.02.2018 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення частини, а тому в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, в/ч НОМЕР_1 зобов`язана була провести з ним повний розрахунок. Однак, відповідач, належним чином, його не розрахував, оскільки на дату закінчення проходження ним військової служби відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій, індексацію грошового забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні. Кошти щодо виплати компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій надійшли на його картковий рахунок в сумі 9745,00 грн 25.09.2020 на виконання рішення суду від 19.05.2020 у справі № 140/4092/20, кошти щодо виплати індексації в сумі 4156,34 грн 19.06.2020 на виконання рішення суду від 14.05.2020 у справі № 140/4842/20.

Водночас, позивач зазначає, що не погодившись із сумою нарахованої індексації грошового забезпечення вдруге звернувся до суду з позовом про її нарахування та виплату із застосуванням іншого базового місяця. Даний позов було задоволено судом та рішенням суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018 із застосуванням базового місяця - лютий 2008 року та в сумі 16765,02 грн.

На виконання вказаного стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 рішення відповідачем перераховані кошти на рахунок позивача 23.06.2021 в сумі 52025,90 грн.

Крім цього, на виконання рішення суду від 25.10.2021 у справі № 140/9813/21 кошти щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 82126,17 грн були виплачені йому 12.05.2022.

Таким чином, у даному випадку суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 КЗпП України та у відповідності до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с. 97-98).

Ухвалою суду від 20.06.2022 провадження в даній адміністративній справі зупинено до моменту припинення на території України воєнного стану на підставі пункту 5 частини 1 статті 236 КАС України (а.с. 99) та ухвалою суду від 25.04.2023 провадження у справі поновлено (а.с. 113).

Відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 103-107) позовні вимоги заперечив та зазначив, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20 відповідачем було нараховано та виплачено ОСОБА_1 , зокрема, середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 в сумі 16765,02 грн.

Також 12.05.2022 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2022 у справі № 140/9813/21 позивачу було нараховане та виплачене одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, з урахуванням усіх щомісячних додаткових винагород та індексації грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018, з урахуванням раніше виплачених сум в загальному розмірі 82126,17 грн.

Отже, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 уже виплачувалось позивачу.

Зважаючи на те, що чинним законодавством не визначено чітких критеріїв обрахунку суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні і, що до відповідача уже застосовувались положення статті 117 КЗпП України за затримку розрахунку при звільненні вважає, що повторне застосування до відповідача положень статті 117 КЗпП України у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні з військової служби є неможливим.

Щодо виплати компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати зазначає, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , на такий вид доходів як сума індексації грошових доходів громадян, дія Закону № 2050 не розповсюджувалась. А тому немає правових підстав для компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові дні відпустки яку учаснику бойових дій за 2016-2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби.

Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2020 №48 ОСОБА_1 з 27.02.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 18).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 у справі № 140/4092/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 27.02.2018 (а.с. 39-46).

На виконання вказаного рішення суду, відповідачем 25.09.2020 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 9745 грн, що підтверджується витягом з карткового рахунку позивача (а.с. 37) та не заперечується відповідачем.

Разом з тим, вважаючи бездіяльність відповідача протиправною щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 13.10.2016 по 27.02.2018, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі № 140/4842/20 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року та в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 47-51).

На виконання рішення вказаного рішення суду, відповідачем 19.06.2020 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 4156,34 грн (35-36).

Разом з цим, не погоджуючись із нарахованою сумою індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із позовом про визнання бездіяльності протиправною щодо не здійснення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення з 17.10.2016 пo 27.02.2018, з урахуванням базового місяця - лютий 2008 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі № 140/15605/20 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця - серпня 2015 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, із застосуванням базового місяця - лютого 2008 року та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 року по 18.06.2020 року у сумі 16765,02 грн (а.с. 52-63).

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у цій справі відповідачем 23.06.2021 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в загальній сумі 52025,90 грн, що підтверджується довідкою по картковому рахунку позивача (а.с. 38) та виплачено середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 в сумі 16765,02 грн, що не заперечується сторонами.

Крім цього, вважаючи протиправною бездіяльність щодо нездійснення перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням усіх додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 у справі № 140/9813/21 позов задоволено, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, з урахуванням усіх щомісячних додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням раніше виплаченої суми та із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року (а.с. 64-70).

На виконання вказаного рішення суду, відповідачем 12.05.2022 виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, з урахуванням усіх щомісячних додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення, що підтверджується листом відповідача від 07.06.2022 № 280/фс, платіжним дорученням від 10.05.2022 № 1850 (25-27).

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-XII). Відповідно до статті 1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно зі статтею 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Приписами пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як установлено статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі №640/9375/20, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.

За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу, одноразової грошової допомоги при звільненні, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

З урахуванням наведеного суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

У цій справі судом встановлено, що позивач виключений зі списків особового складу частини та у сіх видів забезпечення з 27.02.2018.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 у справі № 140/4092/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 27.02.2018.

На виконання вказаного рішення суду, відповідачем 25.09.2020 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 9745 грн, що підтверджується витягом з карткового рахунку позивача та не заперечується відповідачем.

Наступним рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі № 140/4842/20 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року та в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення вказаного рішення суду, відповідачем 19.06.2020 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 4156,34 грн.

Крім цього, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20 було зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018, із застосуванням базового місяця - лютого 2008 року. При цьому, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 у сумі 16765,02 грн.

В подальшому, кошти щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20 в сумі 52025,90 грн. виплачені позивачу 23.06.2021 шляхом перерахування на картковий рахунок позивача.

Одноразова грошова допомога при звільненні, з урахуванням усіх щомісячних додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення виплачена позивачу на виконання рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 у справі № 140/9813/21 в сумі 82126,17 грн виплачена позивачу 12.05.2022, що підтверджується листом відповідача від 07.06.2022 № 280/фс, платіжним дорученням від 10.05.2022 № 1850.

Враховуючи те, що середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 уже було стягнуто постановою суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/20, тому фактично затримка у розрахунку склала з 19.06.2020 по 11.05.2022 включно.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд виходить з такого.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом другим пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Підпунктом б пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що, відповідно до особистої картки грошового забезпечення позивача за 2018 рік, за два останні повні місяці (січень-лютий 2018 року) позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 11 306,80 грн за січень 2018 року та 11306,80 грн за лютий 2018 року, що за два місяці становить 22 613,60 грн.

Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 383,28 грн (22 613,60 грн/59, де 59 кількість календарних днів у січні-лютому 2018 року).

Період затримки розрахунку при звільненні повинен обчислюватися з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

У розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 19.06.2020 по 11.05.2022 (остаточний розрахунок з позивачем проведено 12.05.2022) та становить 699 календарних днів.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла на момент їх виникнення - на день звільнення зі служби.

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 267912,72 грн (383,28 грн х 699 календарних днів).

У порівнянні із несвоєчасно виплаченою відповідачем сумою (індексацією грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018, із застосуванням базового місяця - лютого 2008 року в сумі 52025,90 грн та одноразовою грошовою допомогою при звільненні в сумі 82126,17 грн), суму 267912,72 грн не можна вважати співмірною.

За висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (висновки зроблені з урахуванням редакції статті 117 КЗпП України до внесення до неї змін Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX), встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Поряд з тим у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16 Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

При вирішенні цього питання у розглядуваній справі суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії позивача (коли позивач звернувся за вирішенням спору, тобто тривалість періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум) та дії відповідача (коли відповідач провів виплату зазначених сум).

Враховуючи, що відповідачем порушено строки виплати індексації грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні (нарахований розмір яких становить 134152,07 грн), а розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 267912,72 грн, що є непропорційним до розміру виплаченої суми, то суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, застосувавши принцип співмірності та пропорційності між інтересами позивача і відповідача.

З урахуванням принципу справедливості та співмірності суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, яка становить 0,5007 (134152,07 грн/267912,72 грн (нарахована сума несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення / середній заробіток за весь час затримки розрахунку).

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, становить 134143,90 грн (383,28 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,5007 х 699 (дні затримки розрахунку)).

Отже, виходячи зі встановлених судом обставин справи та заявлених меж позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у спосіб визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 134143,90 грн, з яких відповідач має відрахувати загальнообов`язкові платежі до бюджету (податки і збори).

Крім того, не підлягає задоволенню позовна вимога про нарахування та виплату разом із стягненням середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44, оскільки середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не передбачене в структурі грошового забезпечення, а є санкцією, мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника (військовослужбовця), відтак не є виплатою у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Перевіряючи доводи сторін в іншій частині позовних вимог (про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати індексації грошового забезпечення за період із 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, компенсації за неотримані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та одноразової грошової винагороди при звільненні з військової служби по день їх фактичної виплати 12 травня 2022 року), суд зазначає, що питання виплати такої компенсації врегульовані Законом України від 19.10.2000 №2050-ІІІ Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 4 Закону №2050-ІІІ визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Аналогічну норму містить пункт 8 Порядку №159.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050-ІІІ, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.12.2020 у справі №200/10820/19-а, від 09.06.2021 у справі №240/186/20, від 04.05.2022 у справі №200/14472/19-а.

Як слідує з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою, зокрема щодо виплати відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби 14.05.2022.

Відповідь на вказану заяву надана відповідачем листом від 07.06.2022 № 280/фс. Однак, заява ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не розглянута відповідачем по суті відповідно до Порядку № 159.

Станом на момент розгляду справи компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати позивачу військовою частиною не нарахована та не виплачена, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту наведеної норми слідує, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Оскільки відповідна заява позивача не була розглянута відповідачем, то суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо настануть у майбутньому, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Зважаючи на обставини справи та враховуючи, що рішення за результатами розгляду заяви позивача від 14.05.2022 в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідачем не прийнято, тому в даному випадку з метою ефективного способу захисту порушеного права позивача слід визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду та не прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача від 14.05.2022 в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 14.05.2022 в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Керуючись статтями 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 червня 2020 року по 11 травня 2022 року у сумі 134143,90 грн (сто тридцять чотири тисячі сто сорок три гривні 90 копійок) без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 14.05.2022, в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.05.2022, в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя Р.С. Денисюк