Справа № 320/7663/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2023-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року № 320/7663/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, в якому просить суд:

-визнати протиправним та скасувати наказ в.о. Генерального прокурора від 16.01.2023 №21ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури;

-поновити ОСОБА_1 на посаді начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України;

-стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, обрахованого з моменту звільнення по дату винесення судового рішення.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звільнення є незаконним та таким, що не узгоджується із чинним законодавством, з огляду на обставини незаконності та неправомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень наказу про звільнення позивача з займаної посади.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначає, що як Законами України «Про прокуратуру» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», так і будь-якими іншими нормативно-правовими актами не встановлено спеціального порядку та підстав звільнення з органів прокуратури слідчих та керівників органів досудового розслідування прокуратури.

Представник відповідача надав до суду відзив, у якому зазначив, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Доказів своєчасного направлення заяви про намір пройти атестацію позивачем не надано. Підставу звільнення в наказі сформульовано у відповідності до п. 19 розд. II Прикінцеві і перехідні положення Закону№113-ІХ. Позивача було звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII в порядку передбаченому п. 19 розд. II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-ІХ.

У судовому засіданні свої заперечення проти задоволення позову підтримав, просив у позові відмовити.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 24.03.2023 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 20.04.2023.

20.04.2023 у судове засідання прибули сторони. У зв`язку з необхідністю одержання нових доказів, відкладено розгляд справи на 18.05.2023.

18.05.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив перенести судове засідання для надання додаткових пояснень по справі на 05.06.2023.

05.06.2023 у судове засідання прибули сторони. Суд на місці ухвалив перенести судове засідання для надання додаткових пояснень по справі на 26.06.2023.

26.06.2023 у судове засідання прибули сторони.

Від сторін надійшли заяви про розгляд справи у порядку письмового провадження. Суд на місці ухвалив, подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 з 22.10.1996 був прийнятий на службу до органів прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України № 640 від 03.06.2016 позивача було призначено на посаду начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

З вказаного часу ОСОБА_1 працював на зазначеній посаді до 23.10.2019.

Наказом Генерального прокурора від 22.10.2019 №1178ц позивача було звільнено з посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 19 вересня 2019 року).

Позивач не погоджуючись з своїм звільненням, оскаржив такі дії відповідача в судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №640/22770/19 наказ Генерального прокурора від 22.10.2019 №1178ц було визнано протиправним і скасовано, а позивач поновлений на посаді начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 23.10.2019.

На виконання рішення суду від 14.11.2022, наказом Генерального прокурора від 04.01.2023 №2ц наказ Генерального прокурора від 22.10.2019 №1178ц про звільнення ОСОБА_1 було скасовано, а позивач поновлений на посаді начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 24.10.2019.

З 2 січня 2020 року розпочав свою діяльність Офіс Генерального прокурора, який був створений замість Генеральної прокуратури України.

Наказом в.о. Генерального прокурора від 16.01.2023 №21ц позивача було звільнено з посади начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури у зв?язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв?язку із цим пройти атестацію (підпункт 1 пункту 19 розділу ПІ «Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури") з 19.01.2023.

Вважаючи протиправним наказ про звільнення з посади, позивач звернувся з позовом до суду.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року № 1401-VIII (далі - Закон № 1401-VIII), який набрав чинності з 30 вересня 2016 року, виключено із Конституції України розділ VII "ПРОКУРАТУРА" та доповнено Конституцію України статтею 131-1, якою передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Прокуратуру в Україні очолює Генеральний прокурор, якого призначає на посаду та звільняє з посади за згодою Верховної Ради України Президент України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Законом України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (діє з 25 вересня 2019 року, далі - Закон № 113-IX) до Закону №1697-VII були внесені зміни.

Зокрема, в тексті Закону №1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Згідно з пунктами 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (пункт 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Відповідно до пунктів 7-17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, з метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок).

Згідно з абз. 3 п. 2 розд. 1 Порядку № 221 проведення атестації прокурорів та слідчих регіональних прокуратур, військових прокурорів регіонів (на правах регіональних) забезпечують кадрові комісії Офісу Генерального прокурора, а прокурорів та слідчих місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) - кадрові комісії обласних прокуратур.

VI. Оцінка суду

Дослідивши матеріали справи та письмові докази, ураховуючи фактичні обставини справи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази та правові норми ,які підлягають застосуванню, суд установив таке.

Предметом цієї справи є правомірність звільнення позивача у зв`язку з неподанням заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації, у заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, наданні згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.

Необхідність подання такої заяви передбачена Законом №113-IX .

У Порядку №221 визначено, що заява має бути у письмовій формі, має бути адресована Генеральному прокурору та підписана особисто заявником.

При цьому, суд звертає увагу, що як і Законом №113-IX, так і Порядком №221 чітко передбачено вимоги до змісту цієї заяви. А саме, у заяві має бути:

- зазначено про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах;

- зазначено про намір пройти атестацію;

- надано згоду на обробку персональних даних;

- надано згоду на застосування процедур та умов проведення атестації.

Тобто, вимоги до змісту заяви визначені в першу чергу Законом №113-IX. Відповідають вони і підзаконному нормативному акту.

Додатком же 2 до Порядку №221 затверджена типова форма заяви, у якій вказані вище вимоги розширено відповідним формулюванням.

В судовому засіданні позивач підтвердив, що таку заяву не писав та пояснив, що на момент його поновлення (04.01.2023), вже було створено Офіс Генерального прокурора, в той же час ОСОБА_1 поновлений в Генеральну прокуратуру України.

Також позивач стверджує, що він не є прокурором, він є слідчим прокуратури. Вважає, що чинне законодавство надає слідчому Генеральної прокуратури України право, а не обов`язок подавати заяву про переведення до Офісу Генерального прокурора, в разі бажання останнього працювати на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора і неподання відповідної заяви не може мати наслідком звільнення на підставах, вказаних у спірному наказі. Отже, як вважає позивач, таку заяву він і не повинен писати.

З цього приводу, суд зазначає.

Згідно із частиною 1 статті 38 Кримінального процесуального кодексу України органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання.

Відповідно до частини 2 статті 38 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що досудове слідство здійснюють:

1) слідчі підрозділи:

а) органів Національної поліції;

б) органів безпеки;

в) органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства;

г) органів Державного бюро розслідувань;

2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України.

Пунктом 1 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що до дня введення в дію положень частини 4 статті 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, - щодо злочинів, передбачених частиною 4 статті 216 цього Кодексу.

У разі неможливості закінчити досудове розслідування у таких провадженнях до спливу дворічного строку, а так само за наявності інших передбачених законом підстав питання про доручення його здійснення іншим органам досудового розслідування вирішується в установленому цим Кодексом порядку. Передача кримінальних проваджень до Державного бюро розслідувань здійснюється з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

До дня введення в дію частини 4 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України повноваження щодо досудового розслідування передбачених нею злочинів здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом.

Після введення в дію частини 4 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України розпочаті слідчими органів прокуратури кримінальні провадження продовжують здійснюватися слідчими органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, до закінчення досудового розслідування, але не пізніше дня початку діяльності відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур.

Згідно з пунктом 5 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» положення цього Закону, в тому числі стаття 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

Так, в свою чергу, під час розгляду судом цієї справи було встановлено, що ОСОБА_1 обіймав посаду начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністо Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру», що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» чітко встановлено, що прокурором органу прокуратури є керівник підрозділу Генеральної прокуратури України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», позивач як начальник третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України перебував у статусі прокурора та був наділений повноваженнями прокурора.

Вказане вище спростовує твердження позивача про те, що його звільнення відбулось в порушення норм КЗпП України, оскільки він не мав статусу прокурора, з огляду на ту обставину, що позивач на момент звільнення відповідно до пункту 5 частини 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру» обіймав посаду начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

При цьому, під час розгляду справи, позивачем не було надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про його призначення і звільнення з посади саме як слідчого Генеральної прокуратури України.

Вказане підтверджує обставини того, що норми законодавства, зокрема Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», щодо атестації прокурорів поширювались і на позивача.

Посилання позивача на функції структурного підрозділу, керівником якого він являвся, не свідчать про те, що позивач обіймав посаду слідчого, тому не спростовують заперечень відповідача щодо належності посади позивача до працівників органів прокуратури.

З цих же мотивів суд відхиляє твердження позивача щодо відсутності механізму переведення слідчих Генеральної прокуратури України до Офісу Генерального прокурора, відсутності обов`язку для подачі заяв про переведення слідчими при звільненні позивача.

Крім того, суд зауважує, що такі твердження суперечать абзацу 2 пункту 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким визначено, що слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Тобто, на слідчих також, як і на прокурорів поширюються вимоги щодо подання заяв про переведення до Офісу Генерального прокурора у Порядку проходження прокурорами атестації, який було затверджено наказом Генерального прокурора №221 від 03 жовтня 2019 року.

В обґрунтування вказаної вище позиції, суд також вважає за необхідне зазначити таке.

В офіційному виданні Урядовий кур`єр від 23 листопада 2018 року №221 (6337) було опубліковано Повідомлення про початок діяльності Державного бюро розслідувань, відповідно до змісту якого: Директор Державного бюро розслідувань Труба Роман Михайлович, який діє на підставі Указу Президента України «Про призначення Р. Труби Директором Державного бюро розслідувань» від 22 листопада 2017 року № 386, повідомляє про початок діяльності Державного бюро розслідувань з 27 листопада 2018 року як центрального органу виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Отже, законодавством було визначено певний механізм переходу функцій слідства від органів прокуратури до ДБР та граничні терміни такого переходу, оскільки Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України» (щодо правосуддя) було внесено зміни до Конституції України, якими не передбачено функцію досудового слідства у прокуратури.

Суд вважає за необхідне зазначити, що зміни до Конституції України та інших законодавчих актів, якими врегульовано функцію досудового розслідування, не свідчать про зміну регулювання статусу слідчих органів прокуратури, які перебувають у трудових відносинах із, зокрема, Генеральною прокуратурою України, тим більше, регулювання їх статусу Законом України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року №794-VIII.

Відповідно до частини 2 статті 85 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній до 19 вересня 2019 року, грошове утримання прокурорів, слідчих та інших працівників військових прокуратур, забезпечення їх діяльності здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Таким чином, навіть після внесених змін до законодавства щодо функцій прокуратури в частині досудового слідства, положення Закону України розповсюджуються на слідчого органу прокуратури.

В свою чергу, 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Підпунктами 1, 2 пункту 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни до таких законодавчих актів України:

1) у Кодексі законів про працю України:

- статтю 32 доповнено частиною 5 такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»;

- статтю 40 доповнено частиною 5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частини 1, частини 2, частини 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

2) у Кримінальному процесуальному кодексі України:

- абзац 2 пункту 1 розділу XI Перехідні положення викладено в такій редакції: «У разі неможливості закінчити досудове розслідування у таких провадженнях до спливу дворічного строку, а так само за наявності інших передбачених законом підстав питання про доручення його здійснення іншим органам досудового розслідування вирішується в установленому цим Кодексом порядку. Передача кримінальних проваджень до Державного бюро розслідувань здійснюється з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про Державне бюро розслідувань»»;

- абзац 4 пункту 1 розділу XI Перехідні положення доповнено словами: «але не пізніше дня початку діяльності відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур».

Відповідно до підпункту 3 пункту 20 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у статті 8 Закону України «Про прокуратуру» у назві слова «Генеральна прокуратура України» замінено словами «Офіс Генерального прокурора».

Пунктом 3 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

Пунктом 4 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» встановлено, що день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті Голос України.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 27 грудня 2019 року №358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора», юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Днем початку роботи Офісу Генерального прокурора згідно з наказом Генерального прокурора від 23 грудня 2019 року №351 визначено 02 січня 2020 року.

Відповідно до пункту 6 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Атестація слідчих органів прокуратури відбувається за процедурою, передбаченою для прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур відповідно до цього Порядку.

З урахуванням визначених норм законодавства щодо збереження повноважень слідчих органів прокуратури з розслідування кримінальних проваджень фактично залишався незмінним і їх правовий статус.

Вказане, також підтверджується абзацом 2 пункту 7 розділу II «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким чітко встановлено, що слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

З цього слідує, що й інші норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», які регламентують подання заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, проведення атестації, наслідки неподання заяви та неуспішного проходження атестації також поширюються на слідчих органів прокуратури.

Крім того, оскільки слідчі перебували у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України, отримували заробітну плату визначену законодавством для працівників прокуратури, а тому підлягають звільненню з підстав і в порядку, передбачених для прокурорів.

Проведення атестації прокурорів та слідчих регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних) забезпечують кадрові комісії Офісу Генерального прокурора, а прокурорів та слідчих місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) - кадрові комісії обласних прокуратур.

Отже, Законом України«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та Порядком № 221 посади прокурора та слідчого об`єднуються словом прокурор, тобто, кандидат на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, в межах вирішення питання звільнення або переведення в разі подання заяви в Офіс Генерального прокурора у разі проходження атестації.

Також, суд звертає увагу, що позивач, як начальник третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України мав адміністративні, організаційні та представницькі повноваження працівника органу, як керівник структурного підрозділу Генеральної прокуратури України.

Під час розгляду судом цієї справи, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що позивач на момент звільнення, здійснював досудове розслідування в статусі слідчого, при цьому навіть наявність такої інформації не спростували би положення пункту 5 частини 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру», що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким чітко встановлено, що прокурором органу прокуратури є керівник підрозділу Генеральної прокуратури України.

Вказане вище свідчить, що за своїм статусом позивач був керівником органу досудового розслідування і відповідно до Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України слідчі органів прокуратури здійснюють досудове розслідування кримінальних справ, а також з огляду на положення пункту 5 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», згідно з яким положення цього Закону поширюються на слідчих органів прокуратури до початку діяльності Державного бюро розслідувань.

Що стосується тверджень позивача про те, що він не повинен проходити атестацію, суд зазначає таке.

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Відповідно до пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX (у редакції Закону №1554-IX від 15.06.2021, чинного з 11.07.2021) Положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які:

1) на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах;

2) на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію;

3) звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах;

4) звільнені до набрання чинності цим Законом з органів прокуратури, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

Оскільки судом встановлена імперативність норм про проходження атестації всіх без вийнятку прокурорів, а також слідчих органів прокуратури всіх рівнів, оскільки станом на день винесення спірного наказу позивач перебував на посаді у Генеральній прокуратурі України, він також підлягав атестації.

Що стосується посилань позивача на безпідставність його звільнення суд зазначає таке.

Спірним наказом визначено, що позивач був звільнений з посади, яку обіймав та органів прокуратури у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію, що передбачено підпунктом 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, згідно з яким:

Установити, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав:

1) неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора чи слідчого органів прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором чи слідчим органів прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі".

Законом №113-ІХ визначено безальтернативну умову переведення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом займали посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, на посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, а саме лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим Законом.

Суд встановив, що проведення атестації прокурорів було визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Тобто, запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України.

Одночасно, суд погоджується з доводами відповідача, що всі працівники були поставлені в рівні умови продовження служби шляхом проходження атестації. Незастосування до позивача положень, визначених Законом №113-ІХ, вказувало б на привілеї по відношенню до інших осіб, які успішно пройшли атестацію з метою їх переведення на посаду прокурора.

Оскільки позивач є особою, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, він мав подати таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.

Отже, подача заяви визначеної форми та змісту є тим юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення правовідносин щодо проходження прокурорами атестації.

Подача заяви є вольовою дією, і заради її оцінки з точки зору правових норм необхідне об`єктивне вираження волі, що доступна для зовнішнього сприйняття.

Вимоги Закону №113-1X щодо форми і змісту заяви про переведення на посаду прокурора (набору обов?язкових елементів) є відображенням точного вираження волі відносно процедури переведення та атестації.

Формалізованість обумовлюється важливістю процесу, його складністю, необхідністю дотримання конституційних принципів рівності та запобігання дискримінації і зловживанням.

Відсутність заяви за встановленою формою свідчить про відсутність підстав для проведення атестації та переведення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора, обласної чи окружної прокуратури.

Однак, як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, що у встановлений Порядком строк (5 днів) ОСОБА_1 заяву про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір пройти атестацію не подав.

Таким чином, з урахуванням того, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, є, зокрема, неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, суд не знаходить підстав для висновку про недотримання принципів ч.2 ст.2 КАС України при прийнятті спірного наказу від 16.01.2023 №21ц.

Також суд окремо зазначає, що посилання позивача на підпункт 4 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення", як на підставу для свого поновлення, що рішення про його поновлення ще не набрало законної сили не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, зважаючи на таке.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.11.2022 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 22 жовтня 2019 року №1178ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 23 жовтня 2019 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2019 року. Стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2019 року по дату винесення судового рішення у розмірі 1 811 148,39 грн. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2023 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2022 без змін. Рішення набрало законної сили.

Відповідач, на виконання рішення суду, виніс наказ від 04.01.2023 №2ц, яким скасовано попередній наказ про звільнення позивача, а останнього було поновлено на посаді начальника третього слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками органів, які ведуть боротьбу зі злочинністю Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 24.10.2019 і позивач приступив до своїх обов`язків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем добровільно виконано рішення суду, позивача поновлено та він був вже діючим працівником Генеральної прокуратури України з 24.10.2019 (по рішенню суду), тому, на нього як прокурора, вже поширювались норми Закону №113-IX, що містять спеціальні підстави і процедуру звільнення прокурорів у зв`язку з проведенням атестації.

Отже, суд приходить до висновку, що в разі добровільного виконання рішення, норма підпункту 4 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення",а саме не набрання законної сили рішення про поновлення на посаді, як підстава для поновлення, не поширується на позивача.

Фактично, всі доводи позивача про протиправність дій відповідача щодо проведення атестації ґрунтуються на його незгоді з положеннями Закону №113-IX і Порядку №221, які, на його думку, порушують, зокрема, і права та гарантії, що визначені Кодексом законів про працю України та Конституцією України.

Водночас, правові підстави для незастосування положень Закону №113-IX і Порядку №221 судом не встановлено, доказів протилежного суду не надано. Решта доводів позовної заяви та аргументи позивача не є застосовними до цих правовідносин, не є обґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування спірного наказу, а отже, суд вважає, що такі доводи та аргументи не мають вирішального значення для вирішення цієї справи.

Слід зазначити, що законодавець , увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неподання прокурором Генеральної прокуратури України у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.

Зазначене вище свідчить про те, що оскаржуваний наказ в.о. Генерального прокурора від 16.01.2023 №21ц був виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з огляду на що, правові підстави для визнання його протиправним та скасування, у суду відсутні.

Вимоги позивача в частині поновлення на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також не підлягають задоволенню, з огляду на те, що останні є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду справи було доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, а тому суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIII. Розподіл судових витрат

Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення та підписання повного тексту рішення - 26.07.2023