Справа № 140/7628/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/7628/23 пров. № А/857/10830/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року, ухвалене суддею Костюкевичем С.Ф. у м. Луцьку Волинської області у порядку письмового провадження у справі №140/7628/23 за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2023 року позивач - Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області звернувся до суду з позовом до відповідача - Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просив скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Трофимюка П.В. від 04.04.2023 у виконавчому проваджені №68037035 про накладення на Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області штрафу у розмірі 5100,00 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржувана постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 5100 грн винесена неправомірно, оскільки державним виконавцем не враховано, що рішення суду було виконано боржником в межах покладених зобов`язань, зокрема на виконання рішення Волинського окружного ажміністративного суду від 11.10.2021 по справі №140/9734/21 Головним управлінням Пенсійного фонду Україн у Волинській області в добровільному порядку проведено нарахування підвищення до пенсії ОСОБА_1 за період з 03.03.2021 по 10.11.2021 у сумі 37540,43 грн. Зауважує, що листом Головного управління Пенсійного фонду україни у Волинській області від 07.04.2023 №0300-03-0306-5/17422 повідомлено державного виконавця про виконання згаданого рішення та про нарахувння підвищення до пенсії стягувачу за період з 03.03.2021 по 31.03.2023 у сумі 112007,09 грн. Окремо наголошено, що з квітня 2023 року виплата доплати до пенсії відповідно до ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи на виконання рішення суду ОСОБА_1 здійснюється щомісячно разом з основною пенсією.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у справі №140/9734/21, яке набрало законної сили 11.11.2021, видано виконавчий лист №22399/2021 від 24.11.2021 про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести ОСОБА_1 з 03 березня 2021 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

Виконавчий лист №22399/2021 від 24.11.2021 надійшов для виконання до відповідача.

05.01.2022 державним виконавцем відділу Трофимюком П.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №68037035, копію якої надіслано сторонам виконавчого провадження.

ГУ ПФУ у Волинській області до УЗПВР у Волинській області надано листом відповідь від 25.01.2022 № 0300-0306-8/4027 Про виконання рішення суду щодо гр. ОСОБА_1 . Зі змісту листа слідує, що з 03.03.2021 ОСОБА_1 проведено нарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік). Виплата заборгованості за період з 03.03.2021 по 10.11.2021 в сумі 37 540,43 грн буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Представник відповідача підтвердив, що даний лист було отримано їх підрозділом відразу після його направлення. Згодом на його усну вимогу ГУ ПФУ у Волинській області вказаний лист направив повторно електронним шляхом. Вказаний лист ще раз було зареєстровано 05.04.2023 у виконавчій службі та додано до матеріалів відзиву.

З матеріалів позову вбачається, що ГУ ПФУ у Волинській області до УЗПВР у Волинській області 25.04.2022 було відправлено лист № 0300-0366/8/14442 Про виконання рішення суду щодо гр. ОСОБА_1 , де ще раз вказувалось про нарахування в сумі 37540,43 грн за період з 03.03.2021 по 10.11.2021, однак доказів направлення та отримання цього листа виконавчою службою, представник позивача надати не зміг. Представник відповідача повідомив, що такий лист до їх підрозділу не надходив.

Згідно скіріншоту ЕПС № 60 доданого до клопотання позивача від 25.05.2023 вбачається, що ГУ ПФУ у Волинській області на виконання свого наказу № 207 від 29.04.2021 Про організацію роботи з Реєстром судових рішень та П КМУ № 649 від 22.08.2018 Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, створено картку судового рішення в Реєстрі судових рішень, які набрали законної сили 15.12.2021 внесло суму 37540,45 грн заборгованості по ОСОБА_1 за період із 03.03.2021 по 10.11.2021 до цього Реєстру.

04.04.2023 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Трофимюком П.В. винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 5 100 грн. Підставою винесення постанови про накладення штрафу зазначені ст. 63, 75 ЗУ Про виконавче провадження, де вказано, що боржником порушено права стягувача в частині непроведення виплати щомісячної доплати до пенсії ОСОБА_1 після проведеного боржником нарахування за період із 03.03.2021 по 10.11.2021 в сумі 37 540,45 грн, оскільки такі виплати є регулярним платежем і їх обмеження виплати будь-якою кінцевою датою суперечать чинному законодавству.

З досліджених судом матеріалів виконавчого провадження, копія якого додана до відзиву вбачається, що 04.04.2023 після винесення постанови про накладення штрафу, відповідачем виносилась вимога державного виконавця за № 0122 до ГУ ПФУ у Волинській області про надання інформації та доказів щодо подальшої виплати щомісячної доплати до пенсії ОСОБА_1 , яка в той же день була отримана позивачем та внесена до відповідного Реєстру ПФУ, що підтверджується клопотанням представника позивача від 01.06.2023. Крім того 14.04.2023 держвиконавцем до боржника за вих. № 5268 виносилась ще одна вимога про надання інформації з підтверджуючими документами про стан виконання рішення суду. Представник позивача в судовому засіданні наголосив, що вказана вимога станом на день розгляду справи в суді на їх адресу ще не надійшла.

Зі змісту листа ГУ ПФУ у Волинській області від 07.04.2023 № 0300-0306-5/17422 до виконавчої служби слідує, що ГУ ПФУ у Волинській області як боржником ще раз було проведено нарахування заборгованості на виконання рішення суду вже за період з 11.11.2021 по березень 2023 року і загальна сума заборгованості становить 112 007,09 грн, яка занесена до відповідного Реєстру судових рішень, який веде ПФ України, де акумулюються заборгованості.

Крім того, з досліджених письмових доказів вбачається, що ГУ ПФУ у Волинській області 24.03.2023 в підсистему ПФУ Реєстр судових рішень 466411 було внесено нараховану суму заборгованості на виконання рішення суду за період з 11.11.2021 по березень 2023 року в розмірі 77666,66 грн, а всього сума заборгованості в Реєстрі стала становити 112 007,09 грн включно по березень 2023 року.

Позивач, вважаючи постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Трофимюка П.В. від 04.04.2023 у виконавчому проваджені №68037035 про накладення на Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області штрафу у розмірі 5100,00 грн протиправною, звернувся до суду з вимогами про її скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з статтею 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з положеннями статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови (далі - Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з положеннями статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до пункту 6 частини 5 статті 19 Закону №1404-VIII боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина 8 статті 19 Закону №1404-VIII).

Частиною 2 статті 63 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

В свою чергу, стаття 75 Закону №1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і спрямовано на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовами для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є:

1. невиконання ним виконавчого документа (судового рішення);

2. відсутність поважних причин невиконання виконавчого документа (судового рішення).

Сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Отже, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлено, по-перше, факт невиконання боржником судового рішення і, по-друге, відсутність поважних причин. Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму навності об`єктивних перешкод для виконання судового рішення.

Поважними в розумінні норм Закону України "Про виконавче провадження" можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що, Законом України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на реалізацію якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

Частиною 2 статті 6 КАС України та положеннями статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні Юрій Миколайович Іванов проти України наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс ("Піалопулос та інші проти Греції", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції").

У Рішенні від 27.11.2008 по справі №1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі №1-37/2008).

Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що невиконання рішень, постановлених національними судами, є системною проблемою України, яка констатована у багатьох рішеннях ЄСПЛ.

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) "Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень" в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх "ex-officio". Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Таким чином, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Скаржник, покликаючись на те, що рішення суду ним виконано в добровільному порядку, вказує на наявність підстав для скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу.

Наведені скаржником доводи суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими, оскільки на переконання суду апеляційної інстанції, наведене вказує на фактичне нехтування пенсійним органом вимог виконання рішення у визначений виконавцем в строк за відсутності поважних підстав для його невиконання.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням суду у справі зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України провести ОСОБА_1 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

На момент винесення оскаржуваної постанови у відповідача була наявна лише інформація, що ГУ ПФУ у Волинській області нарахування підвищення до пенсії ОСОБА_1 , всупереч рішенню Волинського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у справі №140/9734/21, безпідставно проведено лише за період з 03.03.2021 по 10.11.2021.

Станом на 04.04.2023 жодної інформації про виплату ОСОБА_1 щомісяця підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру який проживає на території радіоактивного забруднення не надано державному виконавцю, як і не надано інформації про причини невиконання рішення суду в цій частині.

Саме із вказаних обставин державний виконавець дійшов висновку про неналежне виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у справі №140/9734/21 в частині нарахування стягувачу ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ лише по 10.11.2021 (дня набрання судовим рішенням законної сили), та, як наслідок, правомірно виніс оскаржувану постанову про накладення штрафу від 04.04.2023.

Судом першої інстанції слушно наголошено на тому, що з рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у справі №140/9734/21 вбачається, що змістом спірних правовідносин є право позивача на отримання соціальних виплат, що мають регулярний та постійний характер, а тому законодавчо не обмежені в якомусь часовому періоді.

Водночас відповідачем не надано пояснень щодо обмеження нарахування стягувачу суми заборгованості часовим проміжком з 03.03.2021 по 10.11.2021 в розмірі 37 540,45 грн і 15.12.2021 внесення її в Реєстр судових рішень ПФ України, де обліковується заборгованість, та щодо непроведення подальшої щомісячної доплати пенсії в розмірі двох прожиткових мінімумів. Судом першої інстанції встановлено та не заперечується скаржником, що підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, пенсійний орган почав виплачувати ОСОБА_1 лише з квітня 2023 року.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що державний виконавець при винесені оскаржуваної постанови належним чином перевірив як факт виконання судового рішення боржником на момент винесення спірної постанови, так і дослідив поважність не виконання такого, тобто належним чином скористався законодавчо закріпленими повноваженнями, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувана постанова винесена з дотриманням норм чинного законодавства, у спосіб та в порядку, які встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст.139 КАС України.

Керуючись статтями 242, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року у справі №140/7628/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний