Справа № 640/16637/20
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2023-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2023 року м. Київ № 640/16637/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Полуботкіна О.Ю.,

за участю представників сторін:

позивача Дмитренко А.А.,

від відповідача - Стрільчук Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Генерального прокурора України/Генерального прокурора щодо неприйняття рішення по скаргах позивача про скасування наказу Генерального прокурора України № 12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та зобов`язати Генерального прокурора розглянути скаргу позивача від 29.05.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України №12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про оскарження рішення заступника Генерального прокурора Любовича А.О. від 27.04.2020;

- визнати протиправними дії заступника Генерального прокурора Любовича А.О. щодо залишення без розгляду скарги позивача від 29.05.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України № 12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про оскарження рішення заступника Генерального прокурора Любовича АО від 27.04.2020.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 20.09.2019 ним отримано копію наказу Генерального прокурора України № 12дк від 07.11.2014 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та 13.10.2019 він оскаржив його в порядку передбаченому Дисциплінарним статутом прокуратури України. Додав, що рішенням заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора Чумака В.В. від 11.11.2019 та аналогічним рішенням виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби О. Кондратенком від 31.01.20 у задоволенні скарги позивача відмовлено.

Позивач зазначив, що у подальшому ним направлено скарги Генеральному прокурору України про скасування вказаного наказу та рішення заступника Генерального прокурора Головного військового прокурора Чумака В.В. від 11.11.2019, які відповідачем розглянуті не були. На думку позивача, відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді скарг позивача. При цьому. позивач наголошував також на неправомірності рішень заступника Генерального прокурора Любовича А.О. про залишення скарг позивача без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», який набрав чинності 15.12.2022 (далі по тексту - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 прийнято адміністративну справу № 640/16637/20 до провадження Київського окружного адміністративного суду та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Також суд повернув без розгляду заяву про збільшення позовних вимог представника ОСОБА_1 від 07.09.2020 року б/н.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з огляду на його безпідставність та необґрунтованість.

Відповідач наголошував на тому, що ним було належним чином розглянуто звернення позивача та оформлено відповіді, які й були направлені на адресу позивача. Наголосив на тому, що з урахуванням рішень судів, що стосувалися наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновлення ОСОБА_2 на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України не вбачається, про що неодноразово повідомлявся позивач.

Крім того, відповідач наголошував, що порядок розгляду скарг на рішення про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності визначений Дисциплінарним статутом органів прокуратури, затвердженим постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 втратив чинність, відтак посилання позивача на зазначені норми є необгрунтованими. Також не грунтуються на фактичних обставинах посилання позивач на залишення заступником Генерального прокурора Любовичем А.О. його звернень без розгляду, оскільки саме таке рішення не приймалось.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.06.2023 судом оголошено перерву в судовому засіданні до 15.06.2023.

Позивач не погоджуючись з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов подав до суду відповідь на відзив, в якій заперечував щодо доводів відповідача про надання відповідей на всі звернення позивача. Зокрема зауважив, що з відповіді відповідача від 12.06.2020 слідує, що ним вже надавались відповіді на попередні скарги позивача від 13.10.19 (про скасування Наказу та рішення першого заступника Головного військового прокурора) та від 26.03.2020 (про скасування Наказу та оскарження відповіді виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби). Проте, у скарзі від 01.06.2020 позивач скаржився на інші порушення, а саме неотримання ним відповідей на інші його попередні скарги - від 23.12.19 про скасування Наказу та оскарження рішення заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора Чумака В.В. та від 21.03.2020 щодо неотримання відповіді на попередню його скаргу від 23.12.19, про що прямо вказано у скарзі позивача від 01.06.2020.

Судове засідання, призначене у справі на 15.06.2023 знято з розгляду, наступне судове засідання призначене у справі на 20.07.2023.

У судове засідання, призначене у справі на 20.07.2023 з`явилися позивач та уповноважений представник відповідача.

Позивач підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити. Присутній у судовому засідання представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Заслухавши сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 перебував на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.

Наказом Генеральної прокуратури України від 07.11.20214 №12 дк позивача звільнено з посади військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України з позбавленням класного чину радника юстиції.

ОСОБА_1 13.08.2019 звернувся до Генерального прокурора з заявою про скасування наказу про його звільнення з посади в дисциплінарному порядку та поновлення його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.

Листом Генеральної прокуратури України від 09.09.2019 №10/7-23221-19 за підписом першого заступника Головного військового прокурора відмовлено позивачу у поновленні на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України та зазначено про відсутність підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк.

13.10.2019 ОСОБА_1 подав Генеральному прокурору заяву про оскарження рішення першого заступника Головного військового прокурора про відмову у поновленні на роботі, у прохальній частині якої просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновити його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України, яка зареєстрована у Генеральній прокуратурі за вх. № 215440-19 від 16.10.2019.

Листом Генеральної прокуратури України від 11.11.2019 № 10/7-23221-19 повідомлено позивачу, що за результатами службового розслідування від 09.10.2014, проведеного Генеральною прокуратурою України встановлено факти неналежної організації ОСОБА_1 роботи на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України, суттєві порушення вимог галузевих наказів Генерального прокурора України, інших відомчих документів, Присяги працівника прокуратури, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, залучення військовослужбовців для здійснення не передбачених чинним законодавством функцій, а також позаслужбові стосунки з військовослужбовцем Збройних Сил України, тобто скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12дк ОСОБА_1 звільнено з посади військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України з позбавленням класного чину «радник юстиції» на підставі п.п. 2,6 ч.2 ст. 46-2 Закону України «Про прокуратуру», ч.1 ст.8, п.п. 1, 6 ст.9, ст.. 10 Дисциплінарного статуту прокуратури України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.07.2019 кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Водночас закриття судом кримінального провадження щодо особи не є обов`язковою підставою для скасування наказу про звільнення в дисциплінарному порядку, оскільки вчинення дій, за які передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну та/або кримінальну, не залежить одна від одної.

Також зазначено, що підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12дк та поновлення заявника на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України не вбачається.

Листом Генерального прокурора України від 31.01.2020 № 06-23221-19 повідомлено позивача про відсутність підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12дк та поновлення заявника на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України. Додатково зазначено, що питання скасування наказу про звільнення заявника є предметом розгляду Апеляційного адміністративного суду м. Києва (справа №640/18439/19).

23.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до генерального прокурора із заявою щодо оскарження рішення заступника генерального прокурора Головного військового прокурора про відмову в поновленні на роботі, у якій просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 року № 12 дк та поновити позивача на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.

Зазначена заява зареєстрована Генеральною прокуратурою України 27.12.2019 вх. № 270993-19.

За результати розгляду цієї заяви Генеральною прокуратурою України листом від 31.01.2020 за № 06/1/1-10174вих-20 повідомлено позивача про відсутність підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12дк та поновлення заявника на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України. Додатково зазначено, що питання скасування наказу про звільнення заявника є предметом розгляду Апеляційного адміністративного суду м. Києва (справа №640/18439/19).

21.03.2019 ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора із заявою про неналежний розгляд його скарги від 23.12.2019 про скасування наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, яка зареєстрована Генеральною прокуратурою України за вх. 60643-20 № 25.03.2020. Відповідно до змісту зазначеної заяви позивач просив повідомити його належним чином про прийняте рішення за його скаргою від 23.12.2019 №270993-19.

Листом заступника Генерального прокурора України від 27.04.2020 вих. № 06-23221-19 повідомлено позивачу про те, що звернення від 26.03.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновлення заявника на посаді, а також щодо незгоди з відповіддю виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби від 31.01.2020 розглянуто. Зазначено, що на теперішній час підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12дк та поновлення заявника на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України не вбачається.

23.03.2020 ОСОБА_1 адресував Генеральному прокурору заяву про оскарження наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та рішення виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора Кондратенко, яка зареєстрована Генеральною прокуратурою України за вх.№60946-20 від 26.03.2020. Відповідно до змісту вказаної заяви позивач зазначив про незгоду із рішенням виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора Кондратенко від 31.01.2020 та просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновити його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.

Листом від 27.04.2020 №06-23221-19 за підписом заступника Генерального прокурора за результатами розгляду звернення позивача від 26.03.2020 повідомлено позивача про відсутність підстав для скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновлення заявника на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.

29.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора із заявою про оскарження наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та рішення заступника Генерального прокурора Любовича А.О., яка зареєстрована Офісом Генерального прокурора 02.06.2020 № 101764-20. В даній заяві позивач просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновити його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.

Листом від 12.06.2020 №07-23221-19 за підписом заступника Генерального прокурора за результатами розгляду звернення позивача реєстраційний номер №101764-20 від 02.06.2020 повідомлено позивача про те, що за результатами розгляду аналогічних звернень листами Офісу Генерального прокурора від 31.01.2020 №06/1/1-10174 вих-20, від 27.04.2020 №06/1/1-38503вих-20 заявника детально проінформовано з указаного питання.

01.06.2019 позивач звернувся до Генерального прокурора із заявою про неналежний розгляд його скарг від 23.12.2019 та від 21.03.2020 та просив повідомити про прийняті рішення за його скаргами від 23.12.2019 та від 21.03.2020.

Листом Офісу Генерального прокурора України від 09.06.2020 №07.-23221-19 повідомлено позивача, що за результатами розгляду його звернення від 23.12.2020 надано ґрунтовну відповідь листом Офісу Генерального прокурора України від 31.01.2020 № 06-23221-19. Крім цього, про результати розгляду звернення від 21.03.2020 заявника проінформовано листом Офісу Генерального прокурора від 27.01.2020 №06/1/1-38503 вих-20.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення по скаргах позивача та протиправністю дій заступника Генерального прокурора Любовича А.О. щодо залишення без розгляду скарги позивача від 29.05.2020 позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» обумовлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Приписами статті 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Разом з тим, статтею 4 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Нормами статті 15 Закону України «Про звернення громадян» унормовано, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Разом з тим, статтею 16 Закону України «Про звернення громадян» обумовлено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, організацій і підприємств особисто.

Скарги на рішення загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств, акціонерних товариств, юридичних осіб, створених на основі колективної власності, а також на рішення вищих державних органів вирішуються в судовому порядку.

Громадянин може подати скаргу особисто або через уповноважену на це іншу особу. Скарга в інтересах неповнолітніх і недієздатних осіб подається їх законними представниками.

Скарга в інтересах громадянина за його уповноваженням, оформленим у встановленому законом порядку, може бути подана іншою особою, трудовим колективом або організацією, яка здійснює правозахисну діяльність.

До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

Особливості розгляду скарг громадян на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно визначаються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Особливості розгляду скарг громадян на реєстраційні дії, відмову в державній реєстрації, бездіяльність державного реєстратора визначаються Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Статтею 19 вказаного Закону передбачено обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов`язок об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.

Приписами статті 20 Закону України «Про звернення громадян» обумовлено, що Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Дослідивши заяви ОСОБА_1 адресовані Генеральному прокурору України від 13.10.2019, від 23.12.2019, від 21.03.2020, від 23.03.2020, від 29.05.2020 судом встановлено, що позивачем було порушено у вказаних заявах питання щодо скасування наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12 дк та поновлення його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.

Постановою Верховної ради України від 06.11.1991 № 1796-ХІІ затверджено Дисциплінарний статут прокуратури України (додається) і ввести його в дію з 1 грудня 1991 року, за винятком частини другої статті 16.

Приписами пунктів 14, 15 Дисциплінарного статуту прокуратури України обумовлено, що наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності може бути оскаржено працівником Генеральному прокурору України в місячний строк з дня ознайомлення з наказом.

Генеральний прокурор приймає рішення по скарзі в десятиденний строк, а в разі проведення перевірки - не пізніше одного місяця з дня її надходження. Про прийняте рішення повідомляється працівнику, який звернувся зі скаргою.

Оскарження наказу не зупиняє приведення дисциплінарного стягнення.

Як було встановлено судом, про результати розгляду звернення позивача від 13.10.2019 (надійшло 16.10.2029) його поінформовано листом від 11.11.2019 № 10/7-23221-19; звернення від 23.12.2019 (надійшло 27.12.2019) розглянуто 31.01.2020 за № 06/1/1-10174вих-20. Відповідь на звернення від 21.03.2020 (надійшло 26.03.2020) надано листом від 27.04.2020 № 06/1/1-38503вих-20, а про результати розгляду звернення від 01.06.2020 (надійшло 04.06.2020) повідомлено листом від 09.06.2020 № 07/1/151500вих-20. Звернення від 23.03.2020 (надійшло 26.03.2020) розглянуто листом від 27.04.2020 № 06/1/1-38503вих-20. Про результати розгляду звернення від 29.05.2020 (надійшло 02.06.2020 повідомлено листом від 12.06.2020 № 07/1/1-530017вих-20.

При цьому, стосовно посилань позивача на недотримання відповідачем приписів пункту 11 розділу ІІІ Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України суд, зокрема щодо неприйняття рішення по скаргах позивача особистого Генеральним прокурором, суд зазначає наступне.

Наказом Генерального прокурора України від 20.12.2017 № 357 було затверджено Інструкцію про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, яка визначає порядок розгляду звернень громадян, запитів і звернень народних депутатів України, комітетів Верховної Ради України, депутатів місцевих рад (далі - звернення і запити), строки їх розгляду, а також основні вимоги до організації і проведення особистого прийому громадян у Генеральній прокуратурі України, у тому числі у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, регіональних, місцевих та військових прокуратурах (далі - органи прокуратури). Пунктом 2 Інструкції обумовлено, що цю Інструкцію розроблено відповідно до статті 40 Конституції України, Законів України "Про прокуратуру", "Про звернення громадян", "Про статус народного депутата України", "Про комітети Верховної Ради України", "Про статус депутатів місцевих рад", Указу Президента України від 07 лютого 2008 року N 109 "Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування", інших нормативно-правових актів з питань звернень громадян.

Варто зазначити, що вказана Інструкція про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України втратила чинність відповідно до наказу Генерального прокурора від 6 серпня 2020 року N 363 та станом на час звернення із відповідними заявами позивача не підлягала до застосування відповідачем.

Відтак, доводи позивача про те, що його звернення підлягали розгляду саме Генеральним прокурором з огляду на приписи Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженої наказом від 20.12.2017 № 357 не приймаються судом до уваги.

Суд, з урахуванням доводів позову, зазначає, що при розгляді звернень позивача відповідачем не було допущено бездіяльності, оскільки за результатом розгляду усіх звернень позивача Офісом генерального прокурора та Генеральною прокуратурою було надано відповіді, тобто фактично прийняті відповідні рішення за результатами їх розгляду.

Проаналізувавши позов ОСОБА_1 судом встановлено, що відповідачем не було допущено порушення прав позивача, зокрема у вигляді неприйняття рішення по скаргах позивача про скасування наказу Генерального прокурора України № 12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та зобов`язати Генерального прокурора розглянути скаргу позивача від 29.05.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України №12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про оскарження рішення заступника Генерального прокурора Любовича А.О. від 27.04.2020, що позивачем спростовано не було.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправними дій заступника Генерального прокурора Любовича А.О. щодо залишення без розгляду скарги позивача від 29.05.2020 про скасування наказу Генерального прокурора України № 12дк від 07.11.14 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про оскарження рішення заступника Генерального прокурора Любовича АО від 27.04.2020, суд зауважує. що у цій частині позовних вимог позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували залишення скарги позивача від 29.05.2020 без розгляду.

Як зазначалося судом раніше, 29.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора із заявою про оскарження наказу Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та рішення заступника Генерального прокурора Любовича А.О., яка зареєстрована Офісом Генерального прокурора 02.06.2020 № 101764-20. В даній заяві позивач просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 №12 дк та поновити його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України.

Листом від 12.06.2020 №07-23221-19 за підписом заступника Генерального прокурора за результатами розгляду звернення позивача реєстраційний номер №101764-20 від 02.06.2020 повідомлено позивача про те, що за результатами розгляду аналогічних звернень листами Офісу Генерального прокурора від 31.01.2020 №06/1/1-10174 вих-20, від 27.04.2020 №06/1/1-38503вих-20 заявника детально проінформовано з указаного питання.

Відтак, зі змісту наданої позивачу відповіді вбачається, що заступником Генерального прокурора за результатами розгляду звернення позивача саме такого рішення прийнято не було.

При цьому, присутній у судовому засіданні позивач не зміг пояснити суду де саме у відповіді зазначені відомості про залишення його скарги без розгляду, а пояснив, що на його думку заступника Генерального прокурора за результатами розгляду звернення позивача залишив його без розгляду. Водночас, вказана обставина не відповідає змісту відповіді, що оформлена листом від 12.06.2020 №07-23221-19, якй наявний у матеріалах справи.

Щодо доводів позивача про те, що скаргу позивача від 29.05.2020 про скасування наказу та оскарження рішення заступника Генерального прокурора Любовича А.О. від 27.04.2020 у порушення вимог частини 4 статті 7 закону надано на розгляд заступнику Генерального прокурора Любковича А.О., рішення якого оскаржується, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 7 Закону України "Про звернення громадян" забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Варто зазначити, що зі змісту заяви ОСОБА_1 , яка адресована Генеральному прокурору України від 29.05.2020 вбачається, що позивач просив скасувати наказ Генерального прокурора України від 07.11.2014 № 12 дк та поновити його на посаді військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України, відтак порушене у заяві питання стосувалося не оскарження дій (бездіяльності) заступника Генерального прокурора Любковича А.О., що у даному випадку спростовує твердження позивача про те, що заступником Генерального прокурора Любкович А.О. було неправомірно розглянуто скаргу позивача на дії заступника Генерального прокурора Любкович А.О..

За змістом ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до висновку, що сформульований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі N 800/301/16, який в подальшому було підтримано Верховним Судом, зокрема у постановах від 22.08.2019 у справі N 288/1557/16-а та від 29.11.2022 у справі N 420/2429/20, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі N 802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього видно, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1, 4 ст. 73 КАС України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів суду правомірність свої дій при розгляді звернень позивача.

За наведених обставин суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 25 липня 2023 р.