Справа № 380/7172/20
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2023-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року

м. Київ

справа № 380/7172/20

адміністративне провадження № К/990/16639/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року (судді: Гінда О.М., Ніколін В.В., Пліш М.А.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівської обласної прокуратури, у якому просив:

визнати бездіяльність Львівської обласної прокуратури в частині не виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням з прокуратури протиправною;

стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням в розмірі 22 119,00 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що наказом прокурора Львівської області від 10 серпня 2020 року № 1352к його звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Звільнення відбулося відповідно до пункту 19 розділу 11 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Разом з цим, на день звільнення відповідач не виплатив йому вихідну допомогу, як це передбачено статтею 44 Кодексу законів про працю України.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі прийняття рішення кадровою комісією про неуспішне проходження атестації, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати приписи Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що Законами України «Про прокуратуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та Кодексом законів про працю України не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора у зв`язку з неуспішним проходженням атестації. Також суд апеляційної інстанції указав, що положення статті 44 Кодексу законів про працю України щодо стягнення вихідної допомоги з підстави, зазначеної у пункті 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, не є застосовними до позивача, оскільки його звільнено з посади у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.

Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Мотивуючи підставу касаційного оскарження скаржник указує на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду щодо застосування статті 44 Кодексу законів про працю України, викладених у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 09 липня 2021 року у справі № 160/4745/20, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20, від 01 жовтня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 28 лютого 2023 року у справі № 140/730/20.

Скаржник зазначає, що Закони України «Про прокуратуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не регулюють питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню Кодекс законів про працю України.

При цьому, скаржник зауважує, що жодних обмежень щодо застосування до звільнення прокурорів статті 44 Кодексу законів про працю України, Закони України «Про прокуратуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не містять.

Щодо поширення наведеної норми на позивача, скаржник указує, що нормативна та фактична підстави для його звільнення, визначені наказом прокурора Львівської області від 10 серпня 2020 року № 1352к, відповідають підставам припинення трудового договору, зазначеним у пунктах 1, 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, що дає йому право на виплату вихідної допомоги у розмірі, не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Позиція інших учасників справи

Від відповідача - Львівської обласної прокуратури відзив на касаційну скаргу не надходив, що відповідно до приписів частини четвертої статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 травня 2023 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколова В.М.) визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року та поновлено цей строк; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року у справі № 380/7172/20.

Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 20 липня 2023 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Наказом прокурора Львівської області від 10 серпня 2020 року № 1362к, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді та прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12 серпня 2020 року.

За цим наказом, відділу фінансування та бухгалтерського обліку Львівської обласної прокуратури слід було провести із ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до вимог чинного законодавства, у тому числі виплатити грошову компенсацію за 127 календарних днів невикористаних відпусток.

18 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив вказати підстави та мотиви невиплати належної йому вихідної допомоги при звільненні.

Виконуючий обов`язки начальника відділу фінансування та бухгалтерського обліку-головного бухгалтера, листом від 20 серпня 2020 року № 18-76вн-20, повідомив позивача про те, що виплати при звільненні йому проведено відповідно до наказу прокуратури області №1352к від 10 серпня 2020 року та довідки відділу роботи з кадрами від 10 серпня 2020 року у місяці звільнення, у яких зазначено проведення виплати грошової компенсації за 127 календарних днів невикористаних відпусток та не вказано підстав та порядку надання вихідної допомоги при звільненні.

Позивач, уважаючи, що відповідач безпідставно не виплатив йому вихідну допомогу при звільнені, звернувся з цим позовом до суду.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до Кодексу законів про працю України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус ; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус ; частину дев`яту статті 252 після слів дисциплінарної відповідальності та звільнення доповнено словами і цифрами а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу .

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини четвертої статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодекс адміністративного судочинства України).

Спірні правовідносини, які склались у цій справі, зводяться до питання правомірності дій Львівської обласної прокуратури щодо невиплати позивачу вихідної допомоги, (передбаченої статтею 44 Кодексом законів про працю України) при його звільненні з органів прокуратури з 12 серпня 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У той же час приписами Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є стаття 44 Кодексу законів про працю України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20.

Зміни, внесені до Кодексу законів про працю України Законом №113-ІХ, не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, Верховний Суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 09 липня 2021 року у справі № 160/4745/20, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20, від 01 жовтня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 28 лютого 2023 року у справі № 140/730/20, на неврахування висновків яких покликається скаржник у касаційній скарзі.

Як зазначалося вище, наказом прокурора Львівської області від 10 серпня 2020 року №1362к позивача звільнено з посади прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді та прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

На день звільнення позивача - 25 травня 2020 року відповідачем не виплачено ОСОБА_1 вихідну допомогу, передбачену статтею 44 Кодексу законів про працю України.

За таких обставин колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач набув права на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

При цьому колегія суддів не може визнати обґрунтованими зауваження суду апеляційної інстанції на те, що положення статті 44 Кодексу законів про працю України не є застосовними до позивача, оскільки його звільнено з посади у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.

Верховний Суд акцентує увагу, що у наказі від 10 серпня 2020 року №1362к підставою звільнення позивача зазначено пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» - тобто у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, незважаючи на підставу чи обставини видання наказу.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з доводами скаржника, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 44 Кодексу законів про працю України у зіставленні з положеннями пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у вимірі спірних правовідносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, наявні підстави для скасування постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року та залишення в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року.

Судові витрати

Відповідно до частини першої, третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами частин першої та шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з касаційною скаргою сплачено судовий збір згідно з квитанцією від 07 квітня 2023 року №0.0..1 у розмірі 1680,80 грн.

Відтак, з огляду на результат розгляду касаційної скарги, понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1680,80 грн. підлягають відшкодуванню йому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Позивачем також заявлено до відшкодування понесені витрати на професійну правничу допомогу пов`язану з розглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 20 000,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, колегією суддів установлено, що 06 квітня 2023 року між адвокатом Ружицьким Р.О. (представник) та ОСОБА_2, яка діє в інтересах свого чоловіка ОСОБА_1 (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №1/23, за умовами якого клієнт доручає, а представник бере на себе зобов`язання надати правову допомогу ОСОБА_1 у справі № 380/7172/20 за його позовом до Львівської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги, а клієнт зобов`язується оплатити представнику послуги з надання правової допомоги.

06 квітня 2023 року укладено Додаток № 1 до вищезазначеного договору щодо розміру та умов оплати витрат представника, пов`язаних з наданням правової допомоги у справі №380/7172/20.

Згідно з пунктом 1.1 Додатку № 1 визначено наступну вартість наданих представником послуг:

виїзд на адресу місця проживання клієнта для отримання матеріалів справи № 380/7172/20 та інших документів, а також підписання договору про надання правової допомоги - 3000,00 грн.;

вивчення справи, законодавства, судової практики та вироблення правової позиції у справі № 380/7172/20 - 8 000,00 грн.;

написання касаційної скарги у справі № 380/7172/20 - 8 000,00 грн.;

перевірка тексту скарги на дотримання правил українського правопису, друк та підготовка примірників касаційної скарги з додатками - 500,00 грн;

поштове відправлення касаційної скарги до Верховного Суду - 500,00 грн.;

представництво інтересів в одному судовому засіданні - 4 000,00 грн.

Вказані кошти клієнт оплачує в момент підписання Додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 06 квітня 2023 року № 1/23 (пункт 1.2 Додатку №1).

На підставі зазначеного договору та Додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 06 квітня 2023 року № 1/23 сторони склали звіт про надані послуги від 07 квітня 2023 року, згідно з яким представник надав клієнту наступні послуги: виїзд на адресу місця проживання клієнта для отримання матеріалів справи № 380/7172/20 та інших документів, а також підписання договору про надання правової допомоги, вивчення справи, законодавства, судової практики та вироблення правової позиції у справі № 380/7172/20, написання касаційної скарги у справі № 380/7172/20, перевірка тексту скарги на дотримання правил українського правопису, друк та підготовка примірників касаційної скарги з додатками, поштове відправлення касаційної скарги до Верховного Суду.

Оплата суми за надання правничої допомоги, підтверджується платіжною інструкцією від 07 квітня 2023 року № @2PL774291 на суму 20 000,00грн.

Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт згідно із звітом про надані послуги за договором про надання правової допомоги від 06 квітня 2023 року № 1/23, колегія суддів уважає, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн., не є пропорційним до предмету спору, виходячи з того, що такі види послуг представника як: виїзд на адресу місця проживання клієнта для отримання матеріалів справи № 380/7172/20 та інших документів, а також підписання договору про надання правової допомоги, вивчення справи, законодавства, судової практики та вироблення правової позиції у справі № 380/7172/20, написання касаційної скарги у справі № 380/7172/20, перевірка тексту скарги на дотримання правил українського правопису, друк та підготовка примірників касаційної скарги з додатками, поштове відправлення касаційної скарги до Верховного Суду не є окремими процесуальними діями, а є діями, що направлені на досягнення одного результату, яким в даному випадку є складання та подання до суду касаційної скарги.

На думку колегії суддів, вказані дії є єдиним процесом опрацювання та підготовки касаційної скарги, необхідних для обґрунтування правової позиції скаржника, а тому колегія суддів критично оцінює їх виокремлення представником в якості окремих послуг.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат на правову допомогу колегія суддів також враховує, що справа № 380/7172/20 є справою незначної складності, а практика Верховного Суду щодо вирішення питання виплати вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури є сталою та послідовною та не потребувала з боку представника позивача значних затрат часу для підготовки та подання касаційної скарги.

Таким чином, беручи до уваги критерії співмірності та розумності понесених витрат, а також враховуючи конкретні обставини справи, її складність та фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, відшкодуванню на користь позивача підлягають витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді касаційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.

Керуючись статтями 132, 139, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року у справі № 380/7172/20 скасувати, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року у справі № 380/7172/20 залишити в силі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Прокуратури Львівської області (; місцезнаходження: 79005, м. Львів, проспект Шевченка, буд.17/19) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) понесені витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1680,80 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят гривень вісімдесят копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Прокуратури Львівської області (; місцезнаходження: 79005, м. Львів, проспект Шевченка, буд.17/19) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) понесені витрати на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

судді Л.О. Єресько

В.М. Соколов