Справа № 400/552/23
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2023-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/552/23

Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В. Г. Місце ухвалення: м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Миколаївській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року по справі за позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу у сумі 34428,51 грн, -

В С Т А Н О В И Л А :

ГУ ДПС в Миколаївській області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 34428,51 грн. на користь Держави в рахунок погашення податкового боргу з орендної плати у розмірі 34428,51 гривні.

В обґрунтовування позовних вимог позивач зазначав, що у відповідача виник податковий борг на підставі податкових повідомлень-рішень із орендної плати з фізичних осіб у розмірі 34428,51 гривні. Зазначений податковий борг всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не сплатив.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року у задоволені позову Головного управління ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 34428,51 грн на користь Держави в рахунок погашення податкового боргу з орендної плати у розмірі 34428,51 грн відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ГУ ДПС в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що у відповідача виник податковий борг, який всупереч вимогам чинного законодавства не є сплаченим. Апелянт посилається на формальний підхід до розгляду справи, а також на те, що Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними в будь-якому випадку кошти будуть направлятись за належністю. Також вказує на те, що принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог. А відтак, в супереч ст. 169 КАС України суддя, не встановив, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, та протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви не постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач прийняв ППР щодо визначення відповідачу грошового зобов`язання за орендну плату з фізичних осіб:

від 02.11.2020 № 1133-0419-1402 (форма Ф) за податковий період 2020 року на суму 16842,17 грн., яке було надіслано відповідачу на його поштову адресу місця проживання, але ним не отримане у зв`язку із закінченням термінів зберігання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового перекладу (ф. 119) № 094 і довідкою про причини повернення / переселення (ф. 20);

від 08.04.2021 № 78052-2404-1402 (форма Ф) за податковий період 2021 року на суму 744,17 грн та від 08.04.2021 № 1-1402 (форма Ф) за податковий період 2021 року на суму 16842,17 грн, які були надіслано відповідачу на його поштову адресу місця проживання, але ним не отримане у зв`язку із закінченням термінів зберігання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового перекладу (ф. 119) № 335.

Позивач виставив відповідачу податкову вимогу від 10.02.2021 № 7736-13 (форма Ф) на суму 16842,17 грн., яка була надіслана відповідачу на його поштову адресу місця проживання, але ним не отримані у зв`язку із закінченням термінів зберігання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового перекладу (ф. 119) № 410 і довідкою про причини повернення / переселення (ф. 20).

Зазначену податкову вимогу відповідач в адміністративному або судовому порядку не оскаржив.

Загальний розмір податкового боргу відповідача на день звернення позивача до суду становив 34428,51 грн, що підтверджується відповідним розрахунком позивача (а та витягом з інтегрованої картки платника.

З метою стягнення з відповідача відповідного податкового боргу позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спірне питання суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивач просить стягнути податковий борг за податком на майно на користь Держави (Державного бюджету України), а не відповідної територіальної громади (місцевого бюджету).

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно п.15.1.ст.15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

За правилами пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп.20.1.19 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право: застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з п.57.3. ст.57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Заявлена контролюючим органом до стягнення заборгованість відповідає визначенню податкового боргу згідно з п.14.1.175 ст.14 Податкового кодексу України.

За правилами п.59.1. ст.59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної Податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Отже, колегія суддів зазначає, що вказаними нормами законодавства передбачено право податкового органу щодо стягнення з платника податку суми узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого у відповідний строк.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, позивач нарахував відповідачу як фізичній особі орендну плату за 2020-2021 на загальну суму 33428,51 грн і надіслав йому ППР від 02.11.2020 № 1133-0419-1402 (форма Ф), від 08.04.2021 № 78052-2404-1402 (форма Ф) та від 08.04.2021 № 1-1402 (форма Ф), які ним не отримані у зв`язку із закінченням термінів зберігання, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового перекладу (ф. 119) № 094 і № 335.

Водночас, податкові повідомлення-рішення, на підставі яких у ОСОБА_1 виник податковий борг, відповідно до абз.2 п.42.5 ст.42 ПК України, вважаються врученими належним чином.

Відтак, судом першої інстанції встановлено законність та правомірність підстав звернення податкової до суду із позовом про стягнення податкового боргу з відповідача.

При цьому, підставою відмови у задоволенні адміністративного позову ГУ ДПС у Миколаївській області стало те, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності, а також податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належать до доходів загального фонду бюджетів місцевого самоврядування, а позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення відповідного податкового боргу на користь Державного бюджету.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на формальний підхід до розгляду справи, а також на те, що Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними в будь-якому випадку кошти будуть направлятись за належністю.

Крім того, ДПС зазначає, що всупереч ст.169 КАС України, суддя не встановив, що позовна заява подана без додержання вимог, встановлених ст.ст.160, 161 цього Кодексу, а тому мав залишити її без руху із зазначенням відповідних в ній недоліків.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, судова колегія виходить з наступного.

Приписами п.п.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що орендна плата для цілей розділу ХІІ цього Кодексу обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди.

Згідно п.п.265.1.1 і 265.1.3 п.265.1 ст.265 ПК України податок на майно складається, зокрема:

- з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

- з плати за землю.

За правилами п.п.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України податок на майно належить до місцевих податків.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності та податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відносяться до податків на майно, що належать до місцевих податків.

Відповідно до п.10.5 ст.10 ПК України зарахування місцевих податків та зборів до відповідних бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Пунктом 19 ч.1 ст.64, п.4 ч.1 ст.69 Бюджетного кодексу України (в редакції чинній до 31.12.2020р.) до доходів загального фонду бюджетів відповідно міст республіканського АРК та обласного значення, міст Києва та Севастополя, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, а також міст районного значення, сільських, селищних бюджетів належить податок на майно, що зараховується до бюджетів місцевого самоврядування.

Згідно з п.19 ч.1 ст.64 Бюджетного кодексу України (в редакції чинній з 1.01.2021р.) до доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад належать місцеві податки та збори, що сплачуються (перераховуються) згідно з Податковим кодексом України.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з того, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності, а також податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, підлягають стягненню до відповідного бюджету місцевого самоврядування, а не до Державного бюджету України, про що просить позивач, у зв`язку із чим відповідна вимога позивача задоволенню не підлягає.

Положеннями ч.2 ст.9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та прийняти відповідне рішення про стягнення податкового боргу до місцевого бюджету.

Що стосується посилань апелянт про необхідність залишення позовної заяви без руху, то судова колегія виходить з того, що ч.5 ст.160 КАС України передбачені вимоги щодо змісту позовної заяви.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції не зобов`язаний перевіряти правильність викладення податковим органом своїх вимог у прохальній частині адміністративного позову, оскільки перевірка правильності змісту позовних вимог відносно обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги відбувається при розгляді справи по суті.

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що суд 1-ї інстанції мав вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов, оскільки вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Аналогічний правовий підхід щодо виходу за межі позовних вимог викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 27.10.2022 року по справі № 9901/496/21.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ГУ ДПС у Миколаївській області не підлягають задоволенню, оскільки стягнення податкового боргу за податком на майно позивач просить на користь Державного бюджету України, а не відповідного місцевого бюджету.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку колегії суддів, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 липня 2023 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова