Справа № 260/4851/22
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2023-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 липня 2023 рокум. Ужгород№ 260/4851/22

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (вул. Ракоці, буд. 13, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника - адвоката Панфілова Павла Геннадійовича (далі - представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (далі - відповідач), просить суд:

1) визнати протиправним бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області, щодо невчасного розрахунку після звільнення 12.04.2021 року, який відбув фактично 27.10.2022 року;

2) зобов`язати Головне управління Національної поліції України виплатити грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, яка тривала 564 дні, у розмірі середнього заробітку - 510.24 гривні, що становить 287775.36 гривень (двісті вісімдесят сім тисяч сімсот сімдесят п`ять гривень тридцять шість копійок) (а.с.1-5).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, 12 квітня 2021 року наказом № 82 «По особовому складу» начальника ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_1 - старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління, було звільнено зі служби в поліції. На день звільнення позивач мав невикористані ним відпустки за час проходження служби у поліції, відповідності до наданої йому відповіді з управління кадрового забезпечення у кількості за 2016 рік у кількості 10 календарних днів, за 2017 рік - 22 календарні дні, за 2018 рік - 45 календарних днів, 2019 рік - 36 календарних днів та 2020 рік - 45 календарних днів та за 2021 рік - 11 календарних днів. Однак при звільненні Головним управління Національної поліції України було компенсовано невикористану відпустку лише за 2021 рік, а за невикористану відпустку за інші роки грошової компенсації Головним управління Національної поліції України компенсовано не було. У зв`язку з чим позивач був змушений звернутися з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки та затримку розрахунку до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Рішенням від 14 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, так вказаним рішенням було визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості 158 календарних днів. У частині стягнення грошової компенсації за затримку у проведенні розрахунку було відмовлено, не через те що позивач не мав такого права, а у зв`язку з тим, що між ним та Головним управлінням Національної поліції є спір, а розрахунок ще не проведений, вказане право набуваю після проведення повного розрахунку.

Вказане рішення відповідачем було оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду, однак постановою суду від 04 жовтня 2021 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області залишено без змін.

28 жовтня 2021 року Головне управління Національної поліції в Закарпатській області провело оплату та нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розрахунку 331 гривню за один день, мотивуючи тим, що ними встановлено такий наступній середній заробіток за останній місяць роботи.

З вказаним рішенням про визначення такого середнього заробітку відповідачем позивач не погодився, та 02 листопада 2021 року звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про стягнення недоплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку та компенсацію за затримку у проведенні розрахунку.

Відповідно до рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року № 260/5885/21 позов було задоволено частково, визнано протиправним дії Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо невиплати у повному обсязі мені грошової компенсації за 158 днів невикористаної відпустки та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористані відпустки у розмірі 56819,33 гривень.

Вказане рішення відповідачем було оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду, постановою суду від 25 липня 2022 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі 260/5885/21 змінено виклавши абзац третій резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористані відпустки у розмірі 28429,70 гривень».

У решті рішення Закарпатського адміністративного окружного суду залишено без змін.

Так у супереч ч. 2 ст. 14 КАС України, яким передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, відповідач Головне управління Національної поліції України, отримавши вказане рішення суду, яке є обов`язковим для виконання не виконувало його, грошові кошти, які судом їх було зобов`язано виплатити не виплачувало.

12 серпня 2022 року позивачем було подано заяву начальнику УФЗБО ГУНП в Закарпатській області із копією рішення суду та вимогою виконання рішення суду та виплати грошових коштів, однак вказане рішення відповідачем ГУНП в Закарпатській області не виконувалося до того часу коли відповідачу стало відомо, що позивачем отримано виконавчий лист № 260/5885/21/2022 та лише 27 жовтня 2022 року, а саме на 564 день - відповідачем ГУНП в Закарпатській області було зроблено повний розрахунок з ОСОБА_1 після його фактичного звільнення, яке відбулося 12 квітня 2022 року.

Таким чином, позивач вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, у зв`язку з чим і звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито провадження у даній справі (а.с.49, 50).

У подальшому представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно змісту якого вбачається, що останній заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та просить відмовити позивачеві в задоволенні таких.

Пояснив, що ОСОБА_1 звільнено з органів поліції 12.04.2021 року. Судовим рішенням у справі 260/1675/21 встановлено, що відповідач має нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 158 календарних днів невикористаної відпустки. 27 жовтня 2021 року Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі 260/1675/21 нараховано ОСОБА_1 53151,20 грн. та виплачено 52353,93 грн. з відрахуванням 1,5% військового збору. ОСОБА_1 не погодився з даним розрахунком та повторно звернувся з позовом до суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі 260/5885/21 позов задоволено частково та зобов`язано виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 56819,33 грн.

Постановою Восьмого апеляційного суду від 25 липня 2022 року змінено рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі 260/5885/21 та стягнуто недоплачену суму грошової компенсації за невикористану відпустку у кількості 158 календарних днів, що склад ас 24829,70 грн. (77980,90 - 53151,20). Тобто відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2022 у справі 260/5885/21 при звільненні 21.04.2021 року ОСОБА_1 не виплачено 77980,90 грн. компенсації за невикористані відпустки, з яких 52353,93 грн. виплачено 27.10.2021, що підтверджується платіжним дорученням № 7418 від 27.10.2021, а 24457,25 грн. виплачено 26.10.2022, що підтверджується платіжним дорученням № 3620 від 26.10.2022.

Враховуючи вищезазначене, позов вважає безпідставним та просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за затримку розрахунку (а.с.52-58).

Відповідно до положень ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.262 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що наказом № 82 «По особовому складу» начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області підполковника поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, було звільнено зі служби в поліції з 12 квітня 2021 року (а.с.10).

Станом на день звільнення позивач мав невикористані ним відпустки за час проходження служби у поліції, відповідності до наданої йому відповіді з управління кадрового забезпечення у кількості за 2016 рік у кількості 10 календарних днів, за 2017 рік - 22 календарні дні, за 2018 рік - 45 календарних днів, 2019 - 36 календарних днів та 2020 рік - 45 календарних днів та за 2021 - 11 календарних днів.

Однак при звільненні Головним управління Національної поліції України в Закарпатській області було компенсовано невикористану відпустку лише за 2021 рік, а невикористану відпустку за інші роки відповідачем компенсовано не було.

У зв`язку з чим ОСОБА_1 звернутися з позовом суду про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки та затримку розрахунку.

Згідно КП «Діловодство спеціалізованого суду», Закарпатським окружним адміністративним судом постановлено рішення у справі № 260/1675/21від 14 червня 2021 року, яким позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки: за 2016 рік у кількості 10 календарних днів, за 2017 рік у кількості 22 календарні дні, за 2018 рік у кількості 45 календарних днів, за 2019 рік - у кількості 36 календарних днів та за 2020 рік у кількості 45 календарних днів. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки: за 2016 рік у кількості 10 календарних днів, за 2017 рік - у кількості 22 календарні дні, за 2018 рік - у кількості 45 календарних днів , за 2019 рік - у кількості 36 календарних днів та за 2020 рік у кількості 45 календарних днів. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 904,50 грн..

У частині стягнення грошової компенсації за затримку у проведенні розрахунку було відмовлено, через те що позивач набуває право на таку компенсацію після проведення повного розрахунку Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області.

Вказане рішення було оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Так, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі № 260/1675/21 - без змін.

Тобто, вищезазначеним рішенням суду зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості 158 календарних днів.

Як вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, 27 жовтня 2021 року Головне управління Національної поліції в Закарпатській області провело оплату та нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 52353,93 грн. (а.с.60), тобто з розрахунку 331 гривню за один день, мотивуючи тим, що ними встановлено такий наступній середній заробіток за останній місяць роботи.

З вказаним рішенням про визначення такого середнього заробітку відповідачем ОСОБА_1 не погодився, та звернувся з позовною заявою до суду щодо стягнення недоплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку та компенсацію за затримку у проведенні розрахунку.

Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року № 260/5885/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про стягнення недовиплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку та компенсацію затримки розрахунку - задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо невиплати у повному обсязі ОСОБА_1 грошової компенсації за 158 днів невикористаної відпустки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористані відпустки у розмірі 56819,33 грн.. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с.24-32).

Вищезазначене рішення було оскаржено в апеляційному порядку.

Так, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2022 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Закарпатській області задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі № 260/5885/21 змінено, викладено абзац третій резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області виплатити недоплачену суму грошової компенсації за невикористані відпустки у розмірі 24829,70 грн.». У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року у справі № 260/5885/21 залишено без змін (а.с.33-37).

Частиною другою статті 14 КАС України, передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Однак, в супереч вимогам вищевказаної норми, Головне управління Національної поліції України в Закарпатській області, отримавши вказане рішення суду, яке є обов`язковим для виконання не виконувало його, грошові кошти, які судом їх було зобов`язано виплатити не виплачувало.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи доказів, 12 серпня 2022 року позивачем було подано заяву начальнику УФЗБО ГУНП в Закарпатській області із копією рішення суду та вимогою виконання рішення суду та виплати грошових коштів (а.с.38).

04 жовтня 2022 року Закарпатським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 260/5885/21/2022.

Однак вищезазначене рішення відповідачем виконано лише 27 жовтня 2022 року, а саме на 564 день відповідачем було зроблено повний розрахунок з позивачем після його фактичного звільнення, яке відбулося 12.04.2022 року.

Позивач вважаю дії відповідача протиправними, у зв`язку з чим і звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Частиною другою стаття 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Положеннями Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 року (далі - Закон №504/96-ВР) передбачені державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до приписів ст. 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно із ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Водночас, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено положеннями Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Положеннями ст.60 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок №260).

Згідно з абз.7 і 8 п.8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Згідно до п.2, 3 ст.23 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97).

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст.117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Проте, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби осіб начальницького та рядового складу поліції не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п.71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

За статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за неотримане речове майно, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських, зокрема, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, а саме, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, відповідно до статті 117 Кодексу адміністративного судочинства України ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку, оскільки такий розрахунок з позивачем проведено 27 жовтня 2022 року, при тому, що його було звільнено з 12 квітня 2021 року.

Відносно з приводу застосування методики розрахунку розміру середнього заробітку, то суд зазначає таке.

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затв. Постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Суд зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні з 13.04.2021 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 27.10.2022 року (було здійснено виплату частини суми 24457,25 грн.) становить 563 дні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01 липня 2022 року, який набув чинності 19.07.2022 року текст статті 117 викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

З вказаним позовом до суду позивач звернувся після набрання чинності приведеними положеннями закону, а відтак з урахуванням приведених змін середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає стягненню, але не більш як за шість місяців, тобто з 13 квітня 2021 року по 13 жовтня 2021 року, що становить 184 календарних дня.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.01.2022 р. у справі № 260/1727/21 встановлено розмір середньоденного заробітку позивача у сумі 510,24 грн..

Статтею 78 КАС України передбачено підстави звільнення від доказування.

Так, в силу вимог частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період не більш як за шість місяців становитиме 93 884,16 грн. Розрахунок: 510,24 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 184 (кількість днів затримки розрахунку).

При цьому суд звертає увагу на те, що при розмірі невчасно виплаченої компенсації за невикористану відпустку 24829,70 грн. (визначений судом апеляційної інстанції в справі № 260/5885/21), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 93 884,16 грн, що значно перевищує розмір невчасно виплаченої компенсації за невикористану відпустку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц)

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку.

Згідно виписки з карткового рахунку позивача про зарахування коштів та платіжного доручення № 3620 від 26 жовтня 2022 року, позивачу до виплати при звільненні нараховано 24457,25 грн.(а.с.40, 61).

Отож з урахуванням несвоєчасно виплаченої компенсації за затримку розрахунку при звільненні, загальний розмір належних позивачу при звільнені виплат мав складати 118 341,41 грн (24457,25 грн. + 93 884,16 грн. компенсації), що становить 100%.

Отже відсоток, який складає невиплачена при звільненні сума 93 884,16 грн, у співвідношенні до загальної суми становить 79,33% (93 884,16 грн х 100 / 118 341,41 грн).

Відповідно, відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасно виплачену компенсацію за шість місяців від загальної суми становитиме 74478,30 грн. (93884,16 грн. грн х 79,33%).

Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є співмірною та обґрунтованою з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму та відповідно підлягає виплаті позивачу.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Шляхи (способи) захисту прав, свобод та законних інтересів особи, порушених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, визначено також статтею 5 КАС України. Зокрема, суд може визнати протиправними дії, а також бездіяльність суб`єкта владних повноважень, зобов`язати вчинити певні дії та в разі прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 ч.1 ст.5 КАС України, стягнути з Відповідача - суб`єкта владних повноважень кошти на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Судові витрати у даній справі не стягуються.

Керуючись статтями 6, 72-77, 90, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (вул. Ракоці, буд. 13, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції.

3. Стягнути з Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (вул. Ракоці, буд. 13, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції за період з 13 квітня 2021 року по 13 жовтня 2021 у розмірі 74 478,30 грн. (сімдесят чотири тисячі чотириста сімдесят вісім гривень тридцять копійок).

4. У задоволенні решти частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець