Справа № 520/6841/23
Суддя: Штих Т. В.
Дата ухвалення: 2023-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 520/6841/23
Провадження № 2-а/638/81/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Штих Т. В.

за участю секретаря Зайченко Р.О.

перекладача Бобрусь ( Руденко) І.В.

захисниці Річко О.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Харковi адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни,-

в с т а н о в и в:

Позивачка, громадянка російської федерації ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Річко О.О., звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що прибула до України в 2019 році. 16.02.2023 звернулася до Головного управління ДМС України в Харківській області з заявою про надання їй статусу біженця, однак цю заяву і неї не прийняли. Також в цей же день позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП. На думку позивача, відповідач не вправі застосовувати до неї штраф, передбачений статтею 203 КУпАП, оскільки дія даної норми не може поширюватись на шукачів захисту. 16.02.2023 Головним управлінням ДМС України в Харківській області було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки рф ОСОБА_1 та встановлено строк для залишення території України до 15.03.2023. Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, позивач просила суд задовольнити адміністративний позов.

Ухвалою від 07 червня 2023 року провадження у справі відкрите.

15 червня 2023 року надійшла відповідь на відзив ( електронним судом).

16 червня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовні вимоги ( через канцелярію суду).

У судове засідання сторони з`явились.

Позивачка та її представниця наполягали на задоволенні вказаного позову. Пояснили, що вони вважають, що права позивачки вказаним рішенням порушені. При ухваленні рішення про видворення не з`ясовано чи перебувала позивачка в процедурі отримання статусу біженця, а також не проставлено відповідний штамп у паспорт про наявність вказаного рішення.

На запитання головуючого позивачка плуталась в датах прибуття на територію України, спочатку вказала 20 рік, потім з`ясувала, що 2019 рік, причину прибуття вказала туризм. Далі зазначила, що перебувала на території міста Києва, де мешкала зі своїм хлопцем, займалась продажом онлайн курсів, у подальшому переїхала в кінці 2021 року до міста Харкова, та мешкала у друга, без відповідної реєстрації, у подальшому приймала участь при перекладах іноземних спеціалістів в сфері психології та медицини в період військової агресії рф. Повідомила, що вищу освіту здобувала у м. москва та м. белгород рф. Навчалась по спеціальності фінансової діяльності та організації проведення культурних заходів. Фахової освіти перекладача не має. Не спростовувала той факт, що їй в міграційній службі 16.02.2023 повідомили про рішення про видворення, в указаному рішенні містяться підписи, які схожі на підписи зроблені нею. Проте також зазначила, що вона не розуміла вказаної процедури.

Представник відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Коваленко Л.І. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі. Повідомила, що ОСОБА_1 прибула до України у кінці 2019 році з метою туризму, про що заявила сама позивачка в своїх поясненнях. З того часу територію України не залишала та нелегально перебувала в Україні після закінчення законного строку. До моменту прийняття оскаржуваного у даній справі рішення позивачка не зверталась із заявами щодо отримання статусу біженця чи додаткового захисту. В копіях протоколу, постанови про накладення адміністративного стягнення, в рішенні про примусове повернення містяться особисті підписи позивачки про ознайомлення зі змістом документів, відсутності будь-яких заперечень. Представник відповідача повідомила, що лише 21 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до відповідних органів із заявою про отримання статусу біженця. Тобто станом на 16 лютого 2023 року позивачка не перебувала у процедурі отримання статусу біженця. Стосовно непроставлення відповідного штампу у паспорті представник відповідача повідомила, що позивачка відмовилась надавати паспорт для вчинення вказаної дії працівником міграційної служби. На думку відповідача, оскаржуване у даній справі рішення прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки позивачка є нелегальним мігрантом, тож відповідно до вимог статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» може бути примусово повернута до країни походження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач, громадянка російської федерації ОСОБА_1 , прибула до України 22 грудня 2019 року з метою туризму. Після закінчення встановленого терміну перебування, як зазначає позивачка у своїх поясненнях, самостійно виїхати з території України не змогла у зв`язку з карантином на COVID-19 та в подальшому повномасштабного вторгнення на територію України російської федерації. Із письмових пояснень ОСОБА_1 вбачається, що їй відомо про те, що вона знаходиться на території України з порушенням строків перебування.

16.02.2023 відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МХК №003701 громадянка рф ОСОБА_1 була притягнута до відповідальності за ч. 1ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На громадянку рф ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2550 гривень. Постанова позивачем не оскаржувалась, виконана 16.02.2023, штраф сплачено ( квитанція № 96303634 а.с. 23)..

16.02.2023 Головним управлінням ДМС України в Харківській області прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки рф ОСОБА_1 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 15.03.2023 року. У вказаний термін позивач територію України не покинула.

Диспозиція частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий захист іноземців та осіб без громадянства» визначає, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (далі - Порядок), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Судом встановлено, що позивач прибула до України у 2019 році, з цього часу територію України не покидала. Матеріалами справи встановлено, що до моменту прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позивач із заявами про продовження строку перебування на території України, визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до відповідних органів не зверталась.

На а.с. 53 міститься заява ОСОБА_1 щодо звернення за статусом біженця, датована 21 лютого 2023 року, тобто через п`ять днів після прийняття рішення про її видворення. Інших даних про раніші звернення з цього приводу, сторонами не надано.

Посилання в заявах на дату звернення саме 16 лютого 2023 року за статусом біженця до ГУДМС у Харківській області, до держаних органів та установ є лише словами позивачки, та не підкріплені доказами.

Суд приходить до висновку, що позивач перебуває на території України без законних підстав. У судовому засіданні позивач так і не повідомила конкретно цим саме займалась на території України весь вказаний період без відповідної реєстрації, де мешкала, на яких пісдтавах та чим заробляла на життя, при цьому не перебуваючи в полі зору міграційної служби України і взагалі будь яких держаних установ, що могло сприяти протиправній діяльності ОСОБА_1 на території України та наданні будь-якої інформації про обороноздатність України представникам інших країн, чи вчинення дій не на користь України. Звернення ж через п`ять днів до держаних установ, після ухвалення рішення про видворення з метою отримання статусу біженця, суд вважає можливістю ухилитися від відповідальності та видворення, у такий спосіб спробувати легалізуватися на території України.

Таким чином, позивачкою порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановлено порушення позивачем вимог ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка визначає підстави законного перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Що стосується посилань позивачки на те, що їй не вручили копії оскаржуваного рішення, то суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на наявність особистого підпису ОСОБА_1 на рішенні, ознайомленні з ним та відміткою щодо відсутності потреби в перекладачі.

Крім того, суд відхиляє доводи позивачки, що до неї не могло бути прийнятим рішення про примусове повернення через звернення за захистом, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення позивач із такою заявою не зверталась.

Згідно ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч. 1ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

З урахуванням викладеного, перевіривши оскаржувані в даній справі дії та рішення Головного управління ДМС України в Харківській області, суд приходить до висновку про їх відповідність приписам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, яка підтверджена відповідачем як суб`єктом владних повноважень за правилами ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.242, 243-246, 288, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни залишити без задоволення.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття рішення судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну чистини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст документу виготовлений 26 липня 2023 року.

Головуюча: Т.В. ШТИХ.