Справа № 756/5366/23
Суддя: Тиха О. О.
Дата ухвалення: 2023-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

27.07.2023 Справа № 756/5366/23
Справа № 756/5366/23
Провадження №2-а/756/82/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Тиха О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст.122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що постановою по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАС № 6843941 від 16.04.2023, складеною інспектором патрульної поліції Драним Р.М., позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510,00 грн.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови, 16.04.2023 о 19:22 год. за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський шлях, 35 позивач, керуючи транспортним засобом Nissan Qashqai 2, номерний знак НОМЕР_1 , проїхав перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 ґ ПДР України, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Позивач вважає, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, обставини, викладені у постанові, не відповідають фактичним обставинам справи, постанову винесено з порушенням вимог чинного законодавства з огляду на наступне.

Зазначив, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення інспектором не були вислухані його пояснення, не прийняті до уваги клопотання та докази. Пояснив, що він почав проїжджати перехрестя на зелений сигнал світлофора та вже, коли транспортний засіб був на перехресті, зелений сигнал на четвертій секунді раптово змінився на жовтий, тому він вимушений був керуватись п. 16.8 ПДР України, яким передбачено, що водій, який виїхав на перехрещення проїзних частин згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді. При цьому, як зазначає позивач, під час проїзду перехрестя він орієнтувався показами світлового табло світлофора, згідно якого до зміни сигналу світлофора залишалось 6 секунд, що дозволяло йому здійснити проїзд перехрестя без порушення ПДР України. Крім того, позивач вказав на те, що відеозапис адміністративного правопорушення, яке йому інкримінується, було здійснено на особистий мобільний телефон інспектора, а отже він не може вважатись належним та допустимим доказом.

З урахуванням наведеного, вважає, що постанову про накладення адміністративного стягнення було винесено з порушеннями вимог чинного законодавства, тому вона є неправомірною та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 10.05.2023 адміністративний позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 25.05.2023 року відкрито провадження в справі, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

29.06.2023 представник Департаменту патрульної поліції надіслав до суду відзив на адміністративний позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що 16.04.2023 інспектором роти № 1 БПП в м. Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Драним Р.М. під час несення служби на території м. Бориспіль у складі екіпажу «Лемур - 102», у відповідності до вимог ст.ст. 258, 283 КУпАП, а також вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395, було винесено постанову серії ЕАС № 6843941 про накладення на позивача ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови, 16.04.2023 о 19:22 год. за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський шлях, 35 позивач, керуючи транспортним засобом Nissan Qashqai 2, номерний знак НОМЕР_1 , проїхав перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 ґ ПДР України, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст.122 КУпАП.

Зазначив, що описана ОСОБА_1 хронологія подій лише підтверджує, що наближаючись до світлофора, який сигналізував про скору зміну його сигналу, останній проігнорував вказаний сигнал, не вчинив дій для зменшення швидкості руху та здійснив проїзд на забороняючий (жовтий) сигнал світлофора. Крім того, з відеозапису правопорушення вбачається, що жовтий сигнал світлофора увімкнувся набагато раніше до того, як транспортний засіб Nissan Qashqai 2, номерний знак НОМЕР_1 , яким керував позивач, його проїхав.

Пояснив, що доводи позивача про те, що фіксація правопорушення була здійснена на особистий мобільний телефон інспектора патрульної поліції не відповідає дійсності, оскільки момент правопорушення був зафіксований на відеореєстратор, який має функцію бездротової передачі даних, при цьому, смартфон інспектора поліції використовувався лише як пристрій, який може транслювати відеозапис з відеореєстратора, а не як засіб для здійснення адміністративного правопорушення.

З урахуванням наведеного, вважав постанову такою, що винесена з дотриманням положень діючого законодавства.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 269 КАС України, відповідно до яких у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є лише позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив), суд не приймає до уваги та не враховує під час ухвалення рішення надані позивачем заперечення щодо відзиву на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість прийнятої постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для про притягнення позивача до адміністративної відповідальності з прийняттям постанови про адміністративне правопорушення з визнанням його вини у вчиненні адміністративного правопорушення та накладення стягнення.

Підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Судом встановлено, що 16.04.2023 відносно позивача було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 6843941, якою на останнього накладено адміністративне стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови, 16.04.2023 о 19:22 год. за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський шлях, 35 ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Nissan Qashqai, номерний знак НОМЕР_1 , проїхав перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 ґ ПДР України, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст.122 КУпАП.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».

Пунктом 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно п.п. «ґ» п. 8.7.3 ПДР України жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.

При цьому, згідно п. 8.11 ПДР України водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів (п.8.10 ПДР України).

Згідно п. 16.8 ПДР України водій, який виїхав на перехрещення проїзних частин згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді. Проте, якщо на перехрестях перед світлофорами на шляху руху водія є дорожня розмітка 1.12 (стоп-лінія) або дорожній знак 5.62, він повинен керуватися сигналами кожного світлофора.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що проїзд на заборонний сигнал світлофора, є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності в порядку ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів (ст. 280 КУпАП).

За змістом норм ч. 1, ч. 2 ст. 7, ст. 245 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі додержання принципу законності. Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як наголошує ч.1-2, ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі наданих письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

За змістом ч.1-2, ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч.1-2, ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як зазначено у ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

На підтвердження правомірності складання постанови відповідачем надано до суду відеозапис, на якому зафіксовано розгляд справи про адміністративне правопорушення.

З переглянутого відеозапису зі службового реєстратора, наданого суду відповідачем, вбачається, що автомобіль позивача рухався на заборонний «жовтий» сигнал світлофора, при цьому, жовтий сигнал світлофора увімкнувся ще задовго до того, як позивач під`їхав до дорожньої розмітки 1.12 (стоп-лінія), таким чином, суд приходить до висновку, що у позивача ОСОБА_1 була об`єктивна можливість зупинити транспортний засіб згідно з п.8.10 ПДР України без екстреного гальмування, що спростовує доводи позивача, що він здійснив проїзд на заборонений сигнал світлофора, коли вже знаходився на перехресті та повинен був закінчити проїзд перехрестя.

Згідно із п. 8.7.3 в) ПДР, зелений миготливий сигнал світлофора дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух.

Тобто, жовтому сигналу світлофора передує зелений миготливий сигнал, який попереджає про його наступне увімкнення.

Пунктом 8.7.3 ґ) ПДР визначено, що жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.

Нормами п. 2.3 б) ПДР визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Із вищезазначеного слідує, що позивач, під`їжджаючи до світлофору, повинен був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, а також при увімкнені зеленого миготливого сигналу, який передує жовтому, врахувати технічний стан транспортного засобу та розрахувати можливість зупинки у місці, визначеному п.8.10 ПДР України при увімкнені жовтого сигналу світлофора.

Однак, позивач вищезазначених вимог ПДР України не виконав, та доказів про неможливість зупинитися у визначеному ПДР України місці при проїзді перехрестя, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та при подачі позовної заяви до суду не надав.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

В силу вимог п.1 ч.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Відповідно до п. 1 розділу ІІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС № 1026 від 18.12.2018, відеореєстратор може бути встановлений усередині салону службового транспортного засобу та/або зовні для максимальної фіксації навколишньої обстановки та/або внутрішньої частини салону в спосіб, що не заважає огляду водія.

Отже, проведення відеозапису, здійсненого відеореєстратором з метою фіксації правопорушення, відповідає вищенаведеним вимогам чинного законодавства, а отриманий відеозапис слід вважати належним і допустимим доказом, який підтверджує не тільки факт вчинення адміністративного правопорушення, але і правомірність винесення відповідної постанови.

При цьому, суд критично оцінює посилання позивача про те, що відеозапис правопорушення здійснювався у непередбачений законом спосіб на особистий мобільний телефон інспектора патрульної поліції, оскільки з наданого відеозапису, оскаржуваної постанови, а також пояснень відповідача вбачається, що відеофіксація адміністративного правопорушення здійснювалась на відеореєстратор, який був встановлений усередині салону службового транспортного засобу, маючого функцію бездротової передачі даних, у той же час, мобільний телефон інспектора поліції використовувався лише як пристрій, який може транслювати відеозапис з відеореєстратора, а не як засіб для здійснення адміністративного правопорушення.

Будь-яких належних і допустимих доказів, які б спростовували вищенаведені висновки суду, позивачем надано не було.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що інспектор патрульної поліції Драний Р.М., під час розгляду адміністративної справи щодо порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а оскаржувана постанова є обґрунтованою та законною.

Так, відповідно до вимог ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КУпАП), органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (частина 2 статті 122).

Встановлено, що відповідач - є працівником Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції та на момент складання оскаржуваної позивачем постанови мала спеціальне звання середнього складу: старший лейтенант поліції, яке згідно вищенаведених вимог ст.222 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ст.81 (Присвоєння первинних спеціальних звань) Закону України «Про Національну поліцію», мала право розглядати справи про адміністративні правопорушення, а саме про порушення правил дорожнього руху за ч.2 ст.122 КУпАП та накладати адміністративні стягнення, отже діяла у межах своїх повноважень.

Отже, винесення поліцейським постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП не суперечить вимогам діючого законодавства.

Суд приймає до уваги, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідачем дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі частин 2 та 4 статті 258 КУпАП, за змістом якої протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що інспектором роти № 1 БПП в м. Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Драним Р.М. було дотримано вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, при цьому оскаржувана постанова за змістом відповідає вимогам ст.283 КУпАП, у тому числі викладено суть вчиненого порушення.

Статтею 252 КУпАП та Інструкцією передбачено, що поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів , показаннями свідків.

Будь-яких доказів, які б спростовували обставини, викладені в постанові, щодо скоєного адміністративного правопорушення, позивач суду не надав.

В той же час надані представником відповідача докази підтверджують вину позивача у вчиненні ним зазначеного в постанові право порушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями КУпАП, а відтак адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягненняне підлягає задоволенню.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, ч. 1 ст. 122, 251, 265, 283 КУпАП, ст.ст. 9, 77, 139, 242-246, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Тиха