Справа № 308/4875/23
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/4875/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд у складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Гриб А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаментупатрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення но справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 6716355,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 18.07.2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 21.07.2023 року.

ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Ухвалою судді Ужгородського мсіькрайонного суду від 30.03.2023, вказана позовна заява залишена без руху із зазначенням недоліків які слід усунути.

04.04.2023 від позивача по справі до суду надійшло клопотання про усунення недоліків разом із позовною заявою у новій редакції.

Так, позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Закарпатській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Ухвалою судді Ужгородського мсіькрайонного суду від 04.04.2023, вказана позовна заява залишена без руху із зазначенням недоліків які слід усунути.

На усунення недоліків вказаних в ухвалі від 04.04.2023 року, надійшдло клопотання позивача разом із позовною заявою в новій редакції.

ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Позов мотивовано тим, що 22 березня 2023 р. на ОСОБА_1 , інспектором, рядовим поліції бат. 2 роти, УШІ в Закарпатській області, Немешем Євгеном Степановичем, була складена постанова, про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №6716355 від 22.03.2023р. якою його начебто було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст.122, КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Інспектор стверджує що 22 березня 2023 року о 13 год 15 хв в м. Ужгороді, по вулиці Фединця Олександра, позивач начебто здійснив зупинку транспортним засобом (далі по тексту ТЗ) CHEVROLET VOLT номерний знак НОМЕР_1 , на проїжджій частині в другому ряді, чим порушив п. 15.4 ПДР України, а саме порушення правил стоянки, розміщення ТЗ на проїзній частині в два і більше ряди.

Позивач вважає, що постанову протиправною і такою, що не відображає дійсних обставин справи.

Так, позивач вказує на те, що 22 березня 2023 року близько 13 год. 10 хв. в м. Ужгороді, рухаючись по вулиці Фединця Олександра, на приборній панелі ТЗ, раптово загорівся значок двигуна, після чого пролунав дивний звук і автомобіль самостійно почав зупинятись. Після зупинки ТЗ, він ввімкнув аварійну світлову сигналізацію, вийшов, відкрив кришку капоту - візуально оглянувши, начебто все було гаразд, після чого, він закрив капот та спробував завести автомобіль, але двигун не запускався та значок на панелі не зникав. На момент, коли він намагався зв`язатись зі своїм майстром до нього підійшли двоє поліцейських і почили звинувачувати його у тому, що він здійснив зупинку на проїзній частині в другому ряді, чим порушив п. 15.4 ПДР України, а саме порушення правил стоянки, розміщення ТЗ на проїздній частині в два і більше ряди.

Позивач зазначає, що розмовляючи з поліцейським він обґрунтував їм, що під час руху ТЗ виникла технічна несправність у зв`язку з якою, він не можу перемістити автомобіль в інше місце, тому що двигун не заводиться а майстер тільки їде до нього. Як вказує позивач, поліцейські не взяли до уваги його обґрунтування про те що зупинка ТЗ була вимушена, йому було повідомлено, пртещо на нього буде складено постанову. Також позивач вказує на те, що перед початком розгляду справи, він неодноразово заявляв клопотання про перенесення розгляду справи, на що йому було відмовлено.

За твердженням позивача, в даній ситуації п. 15.4. ПДР України не може застосовуватись, у зв`язку з тим що зупинка "ТЗ була вимушена та зважаючи на те, що в першій смузі стояли автомобілі, що унеможливлювало перемістити авто ближче до краю проїзної частини.

Та вказує на те, що під час вимушеної зупинки він увімкнув аварійну сигналізацію, але прибрати автомобіль негайно з місця вимушеної зупинки не зміг, так як чекав майстра і двигун не заводився.

Окрім того, позивач зазначає, що поліцейський, який склав постанову, не роз`яснив йому права та обов`язки, не надав права скористуватися юридичною допомогою адвоката відповідно до ст. 268 КУпАП, правову допомогу яку б він хотів отримати.

У позовній заяві містяться посилання на п.п. 15.4, 1.10 15.14 розділу 15 ПДР, ст. 268, ч.2.279 КАС України, ст.ст. 9, 288,289,251 КУпАП, ч.3ст. 62 Конституції України.

Позивач не погоджуюсь із зазначеним рішенням інспектора Немеша Євгена Степановича, бо вважаю себе невинним у зазначеному правопорушенні, постанову серії ЕАС №6716355 від 22.03.2023р необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню в зв`язку з неповними з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків інспектора фактичним обставинам справи, порушення норм матеріально чи процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст.,9, 247, 251,268,279, 288 КпАП України, ст.ст. 5, 20, 72, 77, 160, 286 КАС України, позивач просить:

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №6716355 від 22.03.2023р та закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю в моїх діях події та складу адміністративного правопорушення, на підставі п.1. ч.1 ст.247 КУпАП.

Покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору 536 грн 08 коп.

Від відповідача по справі 25.04.2023 надійшов відзив на позовну заяву.

В якому вказано на те, що 23.03.2023 року під час несення служби в м. Ужгороді, вул. Фединця, 21 екіпаж патрульної поліції помітили транспортний засіб «Chevrolet Volt», державний номерний знак НОМЕР_2 , водій якого здійснив зупинку другим рядом на проїзній частині порушив ПДР України, а саме: порушив пункт 15.4 ПДР України, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 122 КУпАП. Водієм зазначеного автомобіля виявився ОСОБА_1 .

Відповідач зазначає, що інспектор належним чином пояснив суть правопорушення, попросив пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 ПДР України на підставі ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію» та пункту 2.4 ПДР України. Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог п.15.4 ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо Позивача.

Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (підтверджується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського).

За твердженням відповідача, всі доводи позивача були взяті до уваги про розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Інспектор виніс постанову за ч. 1 ст. 122 КУпАП та наклав стягнення на правопорушника в розмірі 255 грн., відповідно до санкції статті. Згідно зі ст. 285 КУПАП позивача було ознайомлено зі змістом Постанови, та під підпис було запропоновано отримати її копію.

При обґрунтуванні відзиву відповідач посилається на положення: ч. 5 ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух», п. 1.5, п. 2.3 6, п.1.10, п.1.3 ПДР України, ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 8 , ч.1 ст. 9, ч.1 ст. 122 КУпАП, 59 КУ , ст.9,77, 160,ч.4 ст. 161 КАС України, рішення ВС та практику ЄСПЛ.

Окрім того, у відзиві вказано на те, що поліцейський роз`яснив Позивачу права, а також надав час для залучення адвокати до розгляду справи про адміністративне правопорушення. Також, Позивач консультувався з адвокатом за допомогою мобільного зв`язку (даний факт підтверджується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського: 12:54:49, 12:55:10, 12:55:40, 13:06:30). відповідач наголошує на тому, що інспектором не було відмовлено позивачеві залучити до розгляду справи захисника, протягом розумного строку.

Разом із тим, відповідач зазначає, що законодавством не визнана обов`язкова участь адвоката чи іншого фахівця у галузі права у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення та реалізація цього права позивачем не пов`язана з обов`язком інспектора відкласти розгляд справи чи терміново викликати фахівця у галузі права. Поліцейський згідно із законодавством лише ознайомлює особу з її правами, однак виключно правопорушник вирішує чи скористається він своїми правами і в який спосіб. Водночас, розгляд справ вказаної категорії проводиться поліцейським у порядку скороченого провадження на місці вчинення правопорушення, і в такому порядку законодавством не передбачено можливості перенести або відкласти розгляд справи та винесення постанови.

У відзиві вказано на те, що Позивач зазначає, що зупинка була вимушеною у зв`язку з технічною несправністю. Однак, на неодноразові прохання поліцейського здійснити спробу привести транспортний засіб в рух, Позивач ігнорував. Більше того, згідно довідки заступника начальника відділу чергової служби УПП в Закарпатській області ДПП, згідно інформації отриманої з інформаційної системи камер зовнішнього відеоспостереження м. Ужгорода «Безпечне місто», 22 березня 2023 року зафіксовано рух транспортного засобу з державним номерним знаком НОМЕР_2 :

о 14 год 38 хв. за адресою: м. Ужгород, перехрестя вул В. Комендаря - Проспект Свободи;

о 16 год. 06 хв. за адресою: м. Ужгород, перехрестя вул. Легоцького - 8 Березня;

о 16 год. 35 хв. за адресою: м. Ужгород, 8 Березня - Легоцького.

Відповідач зазначає, що вказані обставини обставини спростовують факт несправності зазначеного транспортного засобі та підтверджуються позицію Відповідача щодо спроби уникнення адміністративної відповідальності.

Відповідач зазначає, що в даному випадку, поясненнями Позивача в позовній заяві про те, що зупинку транспортного засобу здійснив один поліцейський, а розгляд справи проводив інший вказують лише на його намагання уникнути несприятливих для нього наслідків у зв`язку із притягненням до адміністративної відповідальності, але не вказують на неправомірність дій відповідача. Однак суд не є засобом для сторін та не толерує зловживання правами.

Відповідач зазначає, що постанова про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності є обґрунтованою та законною, а також такою, що не підлягає скасуванню.

Відповідач просить: прийняти відзив та врахувати доводи сторони відповідача при розгляді справи. Відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Від позивача по справі 17.05.2023 надійшла відповідь на відзив.

Так позивач вказує на те, що фактично подія відбулася 22.03.2023 року про що свідчить дата на складеному протоколі а не 23.03.2023р., як це зазначено у відзиві Відповідача.

Позивач наводить відомості щодо фактичних обставин справи аналогічні позовній заяві.

Окрім того, вказує на те, що на відео записі наданому Відповідачем чітко видно, а саме з 12:50, що співробітник патрульної поліції не представився та не надав відповідних документів які посвідчують його особу та посаду. Одразу перейшов до вимог документів Позивача що надають право керування транспортним засобом та реєстраційні документи на транспортний засіб чим порушив вимоги ст. 279 КУпАП.

Вимоги ч.2 ст. 279 КУпАП, відповідно до яких, поліцейський, який склав постанову, не роз`яснив позивачу права та обов`язки, не надав права скористуватися юридичною допомогою адвоката відповідно до ст. 268 КУпАП, правову допомогу яку б він хотів отримати.

Позивач зазначає, що твердження Відповідача що нібито зупинка була не вимушеною є тільки здогадкою оскільки працівник патрульної поліції не є експертом і без спеціального обладнання не може визначити проблеми з транспортним засобом.

Стосовно фото доказів, наданнях Відповідачем , то одне з них зроблено 23.03.2023 14:38:48 , що не є датою складання постанови.

Фото від 22.03.2023 о 16:06:47 та о 16:35:36 зроблені у значний відрізок часу з моменту складання постанови , що зазначено на самій постанові від 22.03.2023 о 13:20:30 ніяким чином не доводять вини Позивача.

Позивач зазначає, що недоведена вини прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обгрунтованим та не може базуватися на припущеннях та неперевірених фактах, так позивач просить задоволити його позов.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позивач в судовому засіданні 04.07.2023 року позов підтримав, просив його задовольнити, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Представником відповідача подано заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні 04.07.2023 року відзив підтримав, просив відмовити в його задоволені. Надав пояснення аналогічні наведеним у відзиві до позову.

Відповідно до положень ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно ч. 1 ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Згідно з положеннями ч.2,3,4,5 ст.262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Обов`язки учасників дорожнього руху, а також підстави та порядок притягнення до відповідальності за їх порушення передбачені Законом України «Про дорожній рух», Правилами дорожнього руху та Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Так, у відповідності до положень ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

Згідно п. 15.4 Прави дорожнього руху транспортні засоби не дозволяється ставити на проїзній частині в два і більше ряди. Велосипеди, мопеди і мотоцикли без бокового причепа дозволяється ставити на проїзній частині не більше ніж у два ряди.

Положеннями ч. 1 ст.122КУпАП визначено, що адміністративна відповідальність настає за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Згідно вимог п. 15.14 ПДР, у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів 9.9, 9.10, 9.11 цих Правил (ввімкнути аварійну світлову сигналізацію (п. 9.9), разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними (п. 9.10), чого позивачем здійснено не було.

Згідно п. 15.14 ПДР,у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити діяти згідно з вимогами пунктів 9.9, 9.10, 9.11 цих Правил.

Відповідно до п.9.9 а ПДР, Аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена: у разі вимушеної зупинки на дорозі;

Відповідно до статті 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно зі ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст.32Закону України«Про Національнуполіцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, в тому числі у випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події.

Зі змісту постанови про накладення адміністративного стягнення но справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 6716355 від 22.03.2023, що є предметом оскарження, встановлено, що 22.03.2023 року в м. Ужгороді, вул. Фединця, 21 екіпаж патрульної поліції помітили транспортний засіб «Chevrolet Volt», державний номерний знак НОМЕР_2 , водій якого здійснив зупинку другим рядом на проїзній частині порушив ПДР України, а саме: порушив пункт 15.4 ПДР України, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 122 КУпАП. Водієм зазначеного автомобіля виявився ОСОБА_1 .

У позовній заяві вказано на те, що він вимушений був зупинитись, оскільки під час руху ТЗ виникла технічна несправність у зв`язку з якою, він не може перемістити автомобіль в інше місце, тому що двигун не заводиться, а майстер тільки їде до нього.

До позовної заяви позивачем додано відео з місця події зафіксоване ним на його мобільний телефон.

До відзиву на позовну заяву відповідачем додано відеозапис з місця події, з боді-камери поліцейського.

У судовому засіданні у присутності позивача та представника відповідача були досліджені вказані відеозаписи.

Зі змісту відеозапису, що доданий до позовної заяви позивачем вбачається, що фіксація починається у процесі спілкування із поліцейським, який зазначає, що відео починає знімати позивач через 15 хв. після того як вони уже спілкуються.

Позивач стверджує що не може їхати, на питання поліцейського чи може він показати що не може їхати, вказує що не може, оскільки поліцейський не є технічним спеціалістом, який не може оцінити поломку автомобіля.

Зі змісту відеозапису, що надано відповідачем до відзиву, вбачається, що поліцейські підходять до автомобіля який стоїть на проїзній частині дороги, капот авто не відкрито. За твердженням водія він не може рухатись через технічну несправність автомобіля. На питання поліцейського які є несправності у авто - позивач вказує, що не включаються передачі та авто не їде. Поліцейський запитує, як позивач приїхав до місця зупинки.

Поліцейський просить спробувати включити та запустити авто, на що позивач вказує, що заводить, але поліцейський зауважує він «не зажав» важіль гальма для запуску авто.

На 3 хв. 35 сек.. відеозапису вбачається, що водій виходить із авто та відкриває кришку капоту, продовжує стверджувати про технічну несправність його авто.

Позивач заявляє вимогу про перенесення розгляду справи, та про залучення адвоката.

Поліцейським надано йому час на залученні адвоката 20 хв. На що позивач вказує, що його адвокат за містом та не встигне приїхати, розгляд справи просить перенести на тиждень. Під час розмови із поліцейськими, позивач телефонує до адвоката.

Поліцейський у ході розмови із позивачем вказує на те, що позивачем не вжито заходів щодо усунення технічних несправностей.

При цьому на питання поліцейського чи може він показати що не може їхати, вказує що не може, оскільки поліцейський не є технічним спеціалістом, який не може оцінити поломку автомобіля.

Поліцейський вказує на те, що кришку капоту водій відкрив після того, як до нього підійшли працівники поліції.

При цьому, зі змісту відеозапису вбачається, що позивачу роз`яснено його права передбачені 268 КУпАП. Крім цього, поліцейський зазначає, що 20 хв., це час який був наданий для прибуття адвокати закінчився, прийнято рішення про розгляд справи.

Адвокат на місце розгляду справи не прибув.

При цьому до відзиву на позовну заяву, додано фото, на якому відображено інформацію отриманої з інформаційної системи камер зовнішнього відеоспостереження м. Ужгорода «Безпечне місто», згідно якого 22 березня 2023 року зафіксовано рух транспортного засобу з державним номерним знаком НОМЕР_2 : о 16 год. 06 хв. за адресою: м. Ужгород, перехрестя вул. Легоцького - 8 Березня; о 16 год. 35 хв. за адресою: м. Ужгород, 8 Березня - Легоцького.

Підстав для визнання недопустимими вказаних доказів у суду не має. Вказане підтверджує пресування автомобіля належного позивачу після накладення на нього адміністративного стягнення.

При цьому суд враховує зауваження позивача з приводу того, що одне із фото наданих до відзиву зроблено 23.03.2023 - 14:38:48 , що не є датою складання постанови та зроблене на наступний день після самої події.

Разом із тим, доводи позивача про те, що інші два фото зроблені у значний відрізок часу з моменту складання постанови не спростовують доводів того, що транспортний засіб після складання адміністративного протоколу перебував у справному стані, та не є підтвердженням відсутності винуватості позивача.

Суд констатує, що зі змісту досліджених в судовому засіданні відеозаписів, не вбачається, що позивачем надано докази на підтвердження технічної несправності авто на місці події.

Доказів несправності транспортного засобу позивачем не додано ні до позовної заяви, ні до відповіді на відзив.

Згідно твердженнь позивача, які зазначені ним під час фіксування події на відеокамеру, та про які ним вказувалось в судовому засіданні про те, що до нього їде майстер для усунення несправностей автомобіля.

Разом із тим, доказів виклику відповідного майстра або підтвердження що йому надавалися послуги ремонту авто майстром у день винесення на нього постанови до матеріалів позову не додано та в судовому засіданні такі позивачем не надано.

Крім цього, вказуючи в судовому засіданні, що такий майстер приїхав після складання адміністративного протоколу та відповідно усунув несправності, внаслідок яких позивач був спроможний продовжити рух автомобілем, не підтверджено також жодними належними та допустими доказами.

В судовому засіданні позивач підтвердив, що жодних відеозаписів для підтвердження усунення вказаних в позові технічних несправностей автомобіля майстром особисто не здійснював.

Відповідно до п. 1.9 Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції (ст. 222 КУпАП визначено компетенцію Національної поліції щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення, а саме, зазначено що «органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення:…, зокрема, і за частинами першою, другою і третьою статті 122»).

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті (ст. 258 КУпАП), уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Крім того, «Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» затвердженої наказом МВС № 1395 від 07.11.2015 р. встановлено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, пятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Постанова виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Пунктом 2.3 Рішення Конституційного суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 р. «у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення» встановлено, що законодавство передбачає випадки коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, а на місці вчинення правопорушення виноситься постанова (ч. 2, 4 ст. 258 КУпАП), в такому разі притягнення особи до адміністративної відповідальності фактично відбувається у скороченому провадженні.

Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Таким чином, законодавством, як виключення, передбачено процедуру скороченого провадження при притягненні особи до адміністративної відповідальності, під час якої фіксація адміністративного правопорушення, розгляд справи і накладання адміністративного стягнення на правопорушника відбувається безпосередньо на місці його вчинення.

В Рішенні Конституційного суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 р. зазначено, що застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14 липня 2015 року № 596-VIII, який був прийнятий після винесення Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року по справі №25-рп/2015, внесено зміни до ст.258 КУпАП та передбачено, що скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення, а саме відсутність необхідності складати адміністративний протокол (навіть у разі заперечення порушника проти його вчинення) та, відповідно, можливість розглядати справи і накладати стягнення на місці вчинення правопорушення застосовується і до правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Отже, в даному випадку закон дозволяє застосовувати процедуру скороченого провадження, тому, відповідно, дозволяється фіксація адміністративного правопорушення, розгляд справи і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Протокол про адміністративне правопорушення не складається.

Відповідно до ч. 1 ст.72КАС України доказами в адміністративномусудочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст.77КАС України кожна сторона повинна довести тіобставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується.

Повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Стаття 69 КАС Українипередбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Визначення доказів в справі про адміністративнеправопорушення та їх перелік регламентований ст.251 КУпАП.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП та п. 10 «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» затвердженої наказом МВС № 1395 від 07.11.2015 р., поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд критично ставиться до доводів позивача про те, щодо технічної несправності його транспортного засобу, оскільки жодних доказів на підтвердження такого факту, позивачем-водієм ні на місці зупинки, ні під час розгляду справи у суді надано не було.

Саме лише твердження позивача про наявність технічної несправності автомобіля, а відтак відсутності у його діях складу правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, не може бути підставою для скасування постанови про адміністративне порушення.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 77 КАС передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому суд констатує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. Також, у даній справі позивачем не було доведено, а судом не встановлено порушень при прийнятті оскаржуваної постанови, які могли б вплинути на кінцевий результат розгляду питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Так, постановою Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17 зроблено висновок, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Крім того, статтею 160 КАС України встановлено, що в позовній заяві зазначаються, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. ч. 4 ст. 161 КАС України зобов`язано позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів)

Приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Щодо твердження позивача про відмову йому у залученні адвоката, суд констатує, що дослідженими в судовому засіданні відеозаписами як позивача так відповідача, вбачається, що поліцейським на місці події було надано час, для прибуття адвоката. Який на розгляд справи не зявився.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні ухваленому 29.06.2007 року у справі «ОГаллоран та Франціс проти Сполученого Королівства», Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати, постановив, що будь- яка особа яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є такими, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодилися нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

При цьому суд зазначає, що переглянутий в судовому засіданні відеозапис дає підстави для висновку, що поліцейський під час виявлення правопорушення та складання постанови про притягнення позивачем до відповідальності діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно з ст. 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Кодексом України про адміністративні правопорушення від 07.12.1984 року №8073-Х, а саме ч.1 ст.222 встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту та до їх компетенції та підвідомчості відноситься ч.1 ст.122 КУпАП.

Згідно норми статті 40 Закону «Про національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання ПДР.

Таким чином, з огляду на вищевказане в діях позивача є склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Суд вважає, що при винесенні оскаржуваної постанови відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.

Суд при цьому не приймає до уваги наведені позивачем у його заяві твердження, оскільки, виходячи з вище приведеного правового обґрунтування, вони не впливають на законність дій відповідача та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до статті 283 КУпАП, постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови повинен відповідати вимогам, встановленим статтями 283, 284 КУпАП.

Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, що доводиться шляхом надання доказів (п.1 ч.1 ст.247 КУпАП).

Приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

В п. 7 оскаржуваної постанови зазначено що до постанови додається відеозапис, при цьому зміст такого судом описано вище.

Суд розглядає справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, предметом дослідження в рамках справи що розглядається, не є наявність інших винесених відносно позивача постанов про адміністративні правопорушення, та не встановлюється правомірність їх винесення. В даному випадку судом встановлюються обставини виключно щодо оскаржуваної постанови, зокрема щодо вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП.

Отже, водій при керуванні транспортним засобом зобов`язаний в першу чергу дотримуватись вимог ПДР України.

Відповідно до статті 293 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Доводи позивача наведені ним в позовній заяві, як на підставу для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду .

Відповідно до частини 1статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Вирішуючи питання про притягнення ОСОБА_1 ,до адміністративної відповідальності інспектор поліції, який є посадовою особою та виконує посадові інструкції, встановив порушення ОСОБА_1 вимог Правил дорожнього руху, в даному випадку працівник поліції мав достатні фактичні дані, які свідчили про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та прийняте працівником поліції рішення про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу.Таким чином, винесена працівником поліції оскаржувана постанова є обґрунтованою, винесеною уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Щодо дтверджень позивача про те, що його не ознайомлено із його правами спростовуються відеозаписом з боді- камери поліцейського. Так, на відео зафіксовано роз`яснення позивачу його прав.

Окрім того, як вказано вище, позивачу було надано час для прибуття його адвоката, однак останній не прибув. При цьому, як вбачається з долученого до матеріалів справи та дослідженого в судовому засіданні відеозапису з місця події, позивач спілкувася із адвокатом по телефону, отримував консультації.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 640/11468/20, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови безумовного дотримання ним передбаченої законом процедури прийняття такого рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 400/1510/19, від 5 липня 2022 року у справі № 522/3740/20, від 27 вересня 2022 року у справі № 320/1510/20, від 3 жовтня 2022 року у справі № 400/1510/19, від 1 листопада 2022 року у справі № 640/6452/19 та від 18 січня 2023 року у справі № 500/26/22.

Крім того Верховний Суд у постанові від 16.03.2023 по справі № 400/4409/21 зазначив, що визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, яке спрямоване на захист суспільних інтересів, внаслідок застосування судами надмірного формалізму може призвести до таких наслідків, як, зокрема нанесення суттєвої шкоди суспільним інтересам або уникнення правопорушником обов`язку виконувати або дотримуватися законодавства.

При цьому, на відміну від надмірного формалізму, застосування судами підходу до вирішення спору, що ґрунтується на засадах, визначених статтею 2 КАС України, передбачає: 1) винесення судового рішення у межах суддівського розсуду (дискреції суду), керуючись верховенством права (справедливістю); забезпечення мотивованості судового рішення шляхом оцінки: причин, які призвели до процедурних порушень; наслідків, до яких призвели ці процедурні порушення; можливості безпосередньо у судовому процесі усунути (нейтралізувати) ці процедурні порушення; добросовісності/недобросовісності суб`єкта, який допустив процедурні порушення; 3) застосування трискладового тесту вирішення публічно правового спору (передбачає, що суд, приймаючи рішення у межах суддівського розсуду (дискреції суду), перевіряє його на відповідність (несуперечність) принципам національної безпеки, суспільного інтересу, ефективності захисту порушеного права особи).

У вказаній постанові Верховний Суд при визначення підходів до відмежування формалізму від надмірного формалізму, зокрема, наголосив на тому, що якщо є доступ до суду, «правопорушник» доводить, у першу чергу, сам факт відсутності правопорушення, що дозволяє суду оцінити суть відповідного правопорушення.

Водночас, наявні в матеріалах справи докази не спростовують вчинення позивачем інкримінованого правопорушення.

Відповідно до положень ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Як встановлено зі змісту відеозапису позивачу роз`яснено його право, в тому числі і на захист, надано час для прибуття адвоката.

Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 26 травня 2015 року, № 5-рп/2015 сформулював правову позицію щодо наявності у справах про адміністративні правопорушення переліку адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Отже, з огляду на те, що вказане провадження про адміністративне правопорушення є скороченим, беручи до уваги мету утвердження ефективної безпеки дорожнього руху, враховуючи те, що в розумінні Європейської Конвенції з прав людини позивач не залишається при цьому без засобів захисту, бо може висувати доводи під час судового розгляду, вищенаведені доводи апелянта щодо позбавлення права на захист, а також можливості користуватися юридичною допомогою адвоката при розгляді справи про адміністративне правопорушення на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки окремі недоліки процесу розгляду справи про адміністративне правопорушення можуть бути урівноважені під час розгляду відповідного позову у суді за допомогою його змагального характеру.

Вирішальними у згаданому контексті можуть стати також положення Європейської конвенції з прав людини та практика Європейського Суду з прав людини, рішення якого визнані в Україні джерелом права та мають пріоритет над національним законодавством.

Так, відповідно до пункту 2 статті 6 Європейської конвенції з прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. На відміну від Конституції України, Конвенція поширює сферу захисту осіб, які вчинили не лише злочини, а й інші кримінальні правопорушення.

За змістом Конвенції поняття "кримінальне правопорушення" є значно ширшим за поняття "злочин". Воно охоплює і злочини, як найбільш серйозні правопорушення (mostseriousoffences (crimes), і менш небезпечні правопорушення (lesseroffences (delits), і дрібні правопорушення (pettyoffences (contraventions) (див. п. 53 рішення у справі Цztьrk v. Germany).

Адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис повною мірою відповідають деліктам, які не можуть бути віднесені до кримінальних правопорушень в розумінні Європейської конвенції з прав людини.

Діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів національне законодавство України відносить до джерела підвищеної небезпеки.

Так, згідно з частиною 1 статті 1187 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Ця небезпека полягає у самій суті використання транспортного засобу. Людина не може до кінця контролювати механізми під час їх експлуатації.

Це пов`язано з рядом об`єктивних факторів, які потрібно відрізняти від внутрішнього ставлення людини до безпеки чи до ризику, оскільки ці категорії є оціночними, а у цьому випадку мова йде саме про об`єктивно обумовлену можливість настання негативних наслідків від здійснення цього виду діяльності.

Тому навіть лише факт володіння транспортним засобом породжує певні права та обов`язки осіб, за якими зареєстрований транспортний засіб.

Наявність зазначених додаткових ознак, характерних для фізичної або юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб вимагає віднесення їх до спеціальних суб`єктів адміністративного правопорушення.

Порушення правил дорожнього руху, зафіксовані за допомогою технічних засобів, як й інші правопорушення, характеризуються певним ступенем суспільної небезпеки, яка є категорією об`єктивною й існує незалежно від її оцінки кимось.

Саме рівень суспільної небезпеки служить тією головною ознакою, за якою класифікуються певні протиправні діяння та визначається їх належність до кримінальних, адміністративних, дисциплінарних чи інших правопорушень, а також встановлюється міра відповідальності за їх вчинення.

Крім того, під час розгляду справи OHalloran and Francis v. the United Kingdom, Applications № 15809/02 and 25624/02, 29 June 2007, яка стосувалась оскарженню передбаченої британським законом необхідності надання властям зареєстрованими власниками транспортного засобу про особу, яка реально керувала автомобілем в момент, коли поліцейська камера спостереження зафіксувала перевищення автомобілем встановленої швидкості. Цей обов`язок на думку позивачів є порушенням права не давати самозвинувачувальних показань і так званої привілеї проти самозвинувачення, а тим самим і принципів справедливого судового розгляду, закріплених в статті 6 Європейської конвенції з прав людини. Однак Велика палата Європейського Суду з прав людини визнала, що у справі не було допущено жодного порушення вимог статті 6 Конвенції та вказала про те, що усі, хто володіють або керують автомобілем, знають, що тим самим вони визнають певний режим регулювання. Цей режим діє не тому, що володіння чи управління автомобілем - це привілей чи пільга, що дарується державою, але тому, що володіння автомобілями та їх використання загальновизнано можуть призводити до тяжких тілесних ушкоджень. Можна сказати, що ті, хто приймають рішення володіти або управляти автомобілем, беруть на себе певні обов`язки і зобов`язання, які є частиною регулятивного режиму щодо автотранспортних засобів (див, зокрема, п. 57 згаданого рішення).

За наведеного, на переконання суду, доводи позивача про порушення права на захист, встановленого ст. 59 Конституції України, положення якої відтворюють зміст ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, є безпідставними.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, зокрема відео та фото.

Вимога про стягнення судових витрат, згідно ст. 139 КАС України не вирішується, так як в задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

Керуючись статтями 19, 55,59 Конституції України; Законом України «Про Національну поліцію»; «Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853; статтями 121, 245, 251, 268, 278, 283, 284 КУпАП; статтями 2, 5, 7, 9, 72, 77, 80, 90,205, 229, 241-246,250,251,255,257, 268, 286 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення но справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 6716355 - відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції: 03048, м. Київ, вул. Ф.Ернста, 3.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош