Справа № 160/3590/22
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2023-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2023 року м. Дніпросправа № 160/3590/22
Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року (головуючий у першій інстанції Дєєв М.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним рішення та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом доГоловного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним рішення та зобов`язати вчинити певні дії.

В обґрунтування адміністративного позову зазначав, що пенсійний орган протиправно не зараховує його пільговий стаж за Списками № 1, №2, який підтверджується належними записами трудової книжки та додатково поданими уточнюючими довідками, в результаті чого йому було протиправно відмолено у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області рішення №48 від 12.11.2021р. про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.11.2021р. (дати звернення) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про виконання рішення суду.

13 липня 2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення № 48, яким повторно відмовлено у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду із заявою про видачу виконавчого листа щодо примусового виконання рішення суду та із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2011 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протягом 60 днів з дня отримання ухвали подати звіт про виконання рішення суду по даній справі.

30 грудня 2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду у Дніпропетровській області подано звіт про виконання рішення суду та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03.11.2022р. № 48, яким було повторно відмовлено у призначенні пенсії позивачу.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року прийнято та затверджено звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 30.12.2022р. про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2022р. у справі №160/3590/22.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що так як на виконання рішення суду від 10.05.2022р. Головним управлінням Пенсійного фонду у Дніпропетровській області було винесено рішення від 13.07.2022р. № 8 та від 03.11.2022р. № 8, то це унеможливлює встановлення судового контролю в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.Порядок оскарження рішення відповідача, прийнятого на виконання судового рішення, визначений статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України, тому перевірка таких рішень може бути здійснена за заявою позивача, поданою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, а не статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

05.04.2023р. позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про визнання протиправними рішень, прийнятих відповідачем на виконання рішення суду та порушення прав позивача, підтверджених рішенням суду у порядку ст. 383 КАС України та просив постановити окрему ухвалу, якою визнати рішення № 48 від 13 липня 2022 року та № 48 від 03 листопада 2022 року протиправними, зобов`язати Головне управління Пенсійного фондуУкраїнив Дніпропетровській області вжити заходи щодо усунення порушень статті 129-1 Конституції України шляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.11.2021р. (дати звернення) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні суду від 10 травня 2022 року по справі № 160/3590/22, установити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області тридцятиденний строк з дня отримання (вручення) копії ухвали для подання до суду доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судових рішень.

В обґрунтування заяви позивачем зазначалось, що 24 червня 2022 року він звернувся з заявою про виконання цього рішення, однак 18 липня 2022 року йому було надано відповідь та рішення № 48 від 13 липня 2022 року про повторний розгляд заяви, з якого слідує, що правова оцінка, надана в судовому рішенні не враховувалась, а рішення повністю протирічило правовій оцінці суду, оскільки до пільгового стажу та страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно наданих довідок, оскільки такі довідки видані органами/особами на тимчасово окупованій території є недійсними і не створюють правових наслідків». Вказує, що 30 грудня 2022 року позивач отримав рішення № 48 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03.11.2022р. з якого слідує, що відповідачем повторно,в межах процедури судового контролю,переглянуто заяву ОСОБА_1 від 09.11.2021р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-ІV, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, яким було також відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з неможливістю врахувати подані довідки через виявлені в них недоліки та ту зв`язку з відсутність обґрунтованої інформації (документів) про перейменування підприємства та атестацію робочих місць.

Разом з цим, позивач зазначав, що такірішення є протиправними, оскільки прийняті без врахування правової оцінки, наданої судом у рішенні суду, відповідно до якої суд встановив, що до зарахування підлягає безпосередньо стаж, а не довідки. Довідки взагалі не підлягають витребуванню у позивача, оскільки стаж підтверджується належними записами трудової книжки. Додатково судом встановлено, що неприйняття довідок таких є протиправним. Також зазначав про безпідставність посилання відповідача про відсутність інформації про атестацію робочих місць, оскільки аналогічна підстава відмови була і в первісному рішенні, яка була предметом розгляду по справі, за результатом якого рішення відповідача визнано протиправним та скасовано.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у задоволенні заяви позивача про визнання протиправним рішення вчиненого суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду по справі за адміністративним позовом позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській областіпро визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні діївідмовлено.

Відмовляючи у задоволені вказаної заяви суд першої інстанції виходив з того, що у вказаному рішенні, судом досліджено правомірність неприйняття відповідачем вказаних довідок на підставі того, що вони були видані органом, що знаходиться на непідконтрольній території України.30.11.2022р. повторно розглянуто заяву позивача та відмовлено у призначенні пенсії з підстав того, що правова оцінка яким, у рішенні суду по даній справі надана не була.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що пенсійним органом 30.11.2022р. повторно розглянуто заяву ОСОБА_2 від 09.11.2021р. (дати звернення) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України«Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Не погодившись з ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року тапостановити окрему ухвалу, якою визнати рішення № 48 від 13 липня 2022 року та № 48 від 03 листопада 2022 року протиправними, зобов`язати Головне управління Пенсійного фондуУкраїнив Дніпропетровській області вжити заходи щодо усунення порушеньстатті 129-1 Конституції Українишляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.11.2021 (дати звернення) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні суду від 10 травня 2022 року по справі № 160/3590/22, установити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області тридцятиденний строк з дня отримання (вручення) копії ухвали для подання до суду доказів вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судових рішень.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що звертаючись до суду він обґрунтовував позовну заяву тим, що має трудову книжку, яка належним чином підтверджує наявність стажу необхідного для призначення пенсії на пільгових умовах, зокрема має підземний стаж 9 років роботи на шахтах, що підтверджується відповідними записами трудової книжки. Вказане є вже достатньою підставою для врахування такого стажу та призначення пенсії. Окрім того, ним були подані уточнюючі довідки, які видані підприємствами, які зараз знаходяться на тимчасово окупованій території. Однак пенсійнийорган безпідставно не врахував ані відомості трудової книжки, ані відомості, які містяться в уточнюючих довідках. Також, зазначав, що навіть за умови не проведення атестації робочих місць з вини власника підприємств, це не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

10 травня 2022 року Дніпропетровським окружним судом було винесено рішення суду, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 , з якого вбачається, що суд дійшов висновку про те, що відповідачемпротиправно було відмовлено позивачу у призначенні пенсії з підстав не зарахування до пільгового стажу позивача періоди роботи з 13.06.1988р. по 21.08.1988р., з 10.07.1989р. по 03.09.1989р., з 30.04.1996р. по 02.12.1999р., з 02.08.1990р. по 21.09.1993р., з 24.09.1993р. по 05.01.1996р., оскільки трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу позивача у спірні періоди, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача.

Суд у рішенні вказав, що зазначені записи в трудовій книжці позивача чітко містять відомості щодо характеру роботи позивача у спірні періоди з повним робочим днем під землею. Також, в трудовій книжці є посилання на відповідні накази, записи завірені підписом повноважної особи та печаткою, які оформлені належним чином. Даний факт відповідачами не оспорюється, у зв?язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для подання позивачем уточнюючої довідки.

Судом також зазначено, що у випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.Така позиція суду узгоджується також із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018р. у справі № 687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Тобто, правові висновки суду ґрунтуються на визнанні права на зарахування до пільгового стажу позивача періоди роботи з 13.06.1988 по 21.08.1988, з 10.07.1989 по 03.09.1989, з 30.04.1996 по 02.12.1999, з 02.08.1990 по 21.09.1993, з 24.09.1993 по 05.01.1996 року та призначення йому пенсії. Судом зроблено та висновки про те, що позивач взагалі не мав надавати уточнюючі довідки, з огляду на підтвердження пільгового стажу трудовою книжкою, що є належним та допустимим доказом.

Натомість в оскаржуваній ухвалі суд зробив висновки протилежні рішенню суду від 10.05.2022р., зокрема, що рішення суду містить висновок лише про неправомірність прийняття відповідачем уточнюючих довідок, виданих на тимчасово окупованих територіях.

При повторному розгляді заяви такі довідки були враховані відповідачем, проте враховуючи наявність в них недоліків, що не були предметом розгляду справи, зробив висновок про те, що відповідачем прийнятті рішення з урахуванням правової оцінки, викладеної в рішенні суду.

Позивач зазначає, що такий висновок, що міститься в ухвалі суду не відповідає правовій оцінці, викладеній в рішенні суду від 10.05.2022, підстави, з яких було відмовлено у призначенні пенсії були предметом розгляду по цій справі, а тому ухвала підлягає скасуванню.

Головним управління Пенсійного фонду подано відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначено, що нимприйнято рішення про відмову у призначенні пенсії за № 48. При повторному всебічному, повному і об`єктивному перегляді наданих до заяви від 09.11.2021р. про призначення пенсії документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було встановлено, що для правильного обчислення пільгового стажу по Списку № 1 неможливо врахувати наступні документи: 1) довідку від 16.08.2021р. № 7221/27, оскільки виявлено невідповідність в назві документу, його даті і номеру за даними довідки та графи № 4 записів №№ 4,7 трудової книжки; 2)довідку від 16.08.2021р. № 7218/27, оскільки довідка не відповідає вимогам норм Порядку застосування Списків: невірно зазначено позиції Списку №1 виробництв, цехів, професій і посад, затвердженому постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956р. №1173 (період до 1992 року). Крім того, відсутня обґрунтована інформація (документи) про перейменування підприємства та атестацію робочих місць. З огляду на викладене вище, ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1 відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV відмовлено у зв`язку з відсутністю законних підстав, про що 03.11.2022р. прийнято рішення за № 48.

Вважає, що ним прийнято рішення з урахуванням правової оцінки, викладеної в рішенні суду від 10 травня 2022 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03.11.2022р. № 48 від 13 липня 2022 року про повторний розгляд заяви позивача відмовлено у призначенні пенсії відповідачу з тих підстав до пільгового стажу та страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно наданих довідок, оскільки будь-які акти (рішення, документи), видані органами/особами на тимчасово окупованій території є недійсними і не створюють правових наслідків.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03.11.2022р. № 48повторно відмовлено у призначенні пенсії з тих підстав, що при повторному всебічному, повному і об`єктивному перегляді наданих до заяви від 09.11.2021р. про призначення пенсії документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було встановлено, що для правильного обчислення пільгового стажу по Списку № 1 неможливо врахувати наступні документи:

- довідку від 16.08.2021р. № 7221/27, оскільки виявлено невідповідність в назві документу, його даті і номеру за даними довідки та графи № 4 записів №№ 4,7 трудової книжки;

- довідку від 16.08.2021р. № 7218/27, оскільки довідка не відповідає вимогам норм Порядку застосування Списків: невірно зазначено позиції Списку №1 виробництв, цехів, професій і посад, затвердженому постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956р. №1173 (період до 1992 року).

Крім того, відсутня обґрунтована інформація (документи) про перейменування підприємства та атестацію робочих місць.

Оцінюючи вказані рішення на предмет їх правомірності, колегія судів виходить з правової оцінки, викладеної судом у рішенні Дніпропетровського окружного суду від 10 травня 2022 року, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 та наявних в справі матеріалів.

Так, суд вирішуючи спір зазначив, що згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

При цьому, пунктом 10 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Мінпраці від 18 листопада 2005 року №383 передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637.

Так, пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній передбачено, що у довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Зазначену довідку видає підприємство, установа чи організація, де працювала особа. Якщо підприємство в стадії ліквідації, то уточнюючу довідку надає ліквідатор або його правонаступник на підставі первинних документів за час виконання робіт.

Зі змісту зазначених норм слідує, що підтвердження пільгового стажу для призначення пільгової пенсії здійснюється на підставі даних трудової книжки, а за їх відсутності, на підставі даних уточнюючої довідки, виданої підприємством, на якому працювала особа.

Згідно матеріалів справи, трудова книжка позивача містить відомості, зокрема спірні періоди роботи позивача:

- з 13.06.1988р. по 21.08.1988р. прохідник підземний з повним робочим днем під землеюшахта «Сніжнянська» промислове об`єднання «Торезантрацит» (наказ про призначення від 17.06.1988 року №71/к, наказ про звільнення від 22.08.1988 року №97/К);

- з 10.07.1989р. по 20.07.1989р. учень гірника очисного забою з повним робочим днем під землею шахта «Сніжнянська» промислове об`єднання «Торезантрацит» (наказ про призначення від 80/к від 12.07.1989 року);

- з 21.07.1989р. по 03.09.1989р. гірник очисного забою підземний з повним робочим днем в шахті шахта «Сніжнянська» промислове об`єднання «Торезантрацит» (наказ про призначення №86/к від 21.07.1989 року, наказ про звільнення від 04.09.1989року №100/к;

- з 02.08.1990р. по 25.07.1992р. гірний майстер підземний Шахтобудівне управляння №7 виробниче об`єднання «Торезантрацит» (наказ про призначення №38л/с від 30.07.1990р.);

- 26.07.1992р. по 18.04.1993р. помічник начальника гірничої ділянки №1 Шахтобудівне управляння №7 виробниче об`єднання «Торезантрацит» (наказ про переведення №37л/с від 27.07.1992р.);

- 19.05.1993р. по 21.09.1993р. гірничий майстер на гірничій ділянці №1 Шахтобудівне управляння №7 виробниче об`єднання «Торезантрацит» (наказ про переведення №26л/с від 15.05.1993р., наказ про звільнення №76л/с від 21.09.1993р.;

- з 24.09.1993р. по 05.01.1996р. заступник головного інженера по капітальному будівництву шахта «Сніжнянська» промислове об`єднання «Торезантрацит» (наказ про призначення №72/п від 24.09.1993р., наказ про звільнення №3/к від 12.01.1996р.;

- з 30.04.1996р. по 02.12.1999р. прохідник 5р з повним робочим днем під землею, шахта «Сніжнянська» промислове об`єднання «Торезантрацит» (наказ про призначення від 28/к від 30.04.1996р., наказ про звільнення №63к від 03.12.1999р.).

У оскаржуваному рішенні відповідач вказав про неможливість для зарахування до пільгового стажу вищевказані періоди роботи позивача, у зв`язку з тим що надані уточнюючі довідки видані підприємством на непідконтрольній території.

При цьому, суд зазначив, що у відповіді відповідача відсутні будь-які посилання щодо невідповідності даних щодо вказаних періодів, зазначених у трудовій книжці, помилок у їх оформленні, а лише вказано, на невідповідність уточнюючих довідок.

Судомнаголошено, що зазначені записи в трудовій книжці позивача чітко містять відомості щодо характеру роботи позивача у спірні періоди з повним робочим днем під землею. Також, в трудовій книжці є посилання на відповідні накази, записи завірені підписом повноважної особи та печаткою, які оформлені належним чином. Даний факт відповідачами не оспорюється, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для подання позивачем уточнюючої довідки.

Водночас, суд звернув увагу, що здійснення перевірки довідок, пенсійним фондом здійснюється лише у разі відсутності записів у трудовій книжці. Натомість, періоди роботи належним чином зафіксовані у трудовій книжці позивача.

Крім того, вказані професії позивача включені до Списку № 1, що затверджений постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.1994р. № 162, від 16.01.2003р. №36, від 24.06.2016 р. № 461 та відносяться до Списку робіт і професій, що дають право на пенсію незалежно від віку при безпосередній зайнятості протягом повного робочого дня на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин), пов`язаних з видобутком вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, терміном не менше 25 років, затвердженого постановою КМУ від 31.03.1994р. № 202.

Також суд наголосив, що ведення трудових книжок працівників підприємства, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), оскільки записи до трудової книжки вносяться виключно власником або уповноваженим ним органом, наявність неправильно занесених записів до трудової книжки, не може ставитись в провину власнику трудової книжки.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи щодо якої внесені такі відомості.

Отже, суд зазначив, що позивач не несе відповідальність за порушення третіми особами вимог ведення трудових книжок. Формальні неточності у документах не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Крім того, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Таким чином, судом встановлено, що в трудовій книжці йдеться посилання на відповідні накази як на підставу внесення записів, вони завірені підписом повноважної особи та печаткою, не містять виправлень, підчисток, тобто оформлені належним чином.

Трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу позивача у спірні періоди, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача.

Суд, оцінюючи допустимість трудової книжки позивача, як доказу в підтвердження його страхового стажу, врахував, що відповідач не навів жодного аргументу, який би вказував на невідповідність трудової книжки позивача чи записів у ній вимогам чинного законодавства.

У випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Така позиція суду узгоджується також із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Натомість, відповідач не здійснював ніяких запитів на підтвердження спірних періодів роботи позивача та не надав доказів які б ставили під сумнів дійсність внесених записів до трудової книжки.

Отже, рішення суду першої інстанції від 10.05.2022р. містить однозначну правову оцінку спірним правовідносинам, яка полягає у тому, що:

- упозивача відсутні підстави для подання уточнюючих довідок для підтвердження пільгового стажу;

- трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу позивача у спірні періоди, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача. Даний факт відповідачами не оспорюється, у зв`язку з чим відсутні підстави для подання позивачем уточнюючої довідки;

- належним чином здійснені записи трудової книжки є самостійною та достатньою підставою для зарахування стажу, що підтверджується цими записами.

- у зв`язку із наявністю відповідних записів у трудовій книжці позивача, відповідачем протиправно було відмовлено позивачу у призначенні пенсії з підстав не зарахування до пільгового стажу позивача періоди роботи з 13.06.1988 по 21.08.1988, з 10.07.1989 по 03.09.1989, з 30.04.1996 по 02.12.1999, з 02.08.1990 по 21.09.1993, з 24.09.1993 по 05.01.1996;

- вказані періоди мають бути зараховані до пільгового стажу без необхідності надавати уточнюючі довідки для його підтвердження.

- у випадку, якщо пенсійному органу не вистачало інформації для призначення пенсії, у тому числі щодо стажу, чи атестації, він мав право самостійно вжити заходів задля отримання такої інформації, що ним не здійснювалось. Враховуючи те, що інших підстав для відмови у призначенні пенсії не має, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області мало прийняти рішення про призначення пенсії Позивачу на пільгових умовах.

Отже, враховуючи викладене та той факт, що суд фактично підтвердив, наявність пільгового стажу, який мав бути зараховано при призначенні пенсії, то відповідач мав зарахувати вказаний стаж до страхового пільгового, проте прийняв протилежні від цього рішення, що свідчить про їх протиправність.

При цьому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанціїпро те, що підставам, на яких були прийняті спірні рішення, не надавалась оцінка судом по даній справі. Первісне рішення про відмову у призначенні пенсіїмістить твердження, що пільговий стаж, необхідний для призначення пенсії становить - 0 років. Не прийнято довідки про підтвердження пільгового стажу та атестацію робочих місць.

Звертаючись до суду, позивач, у тому числі, обґрунтовував свої вимоги (підстави позову) тим, що він не має надавати уточнюючі довідки щодо пільгового стажу, оскільки його трудова книжка містить всі необхідні записи, оформлені належним чином, а також, що посилався на те, що відсутність інформації про атестацію не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії. Отже, вказані підстави були предметом розгляду по даній справі.

Тому, фактично пенсійним органом винесені рішення від 03.11.2022р. № 48 та від 13.07.2022р. № 48 повторно з тих самих підстав, які були предметом розгляду даної справи та вже визнані протиправними.

Колегія суддів звертає увагу, що оскільки є судове рішення, що набрало законної сили з того самого фактичного предмету спору (право позивача на пенсію за віком на пільгових умовах) рішення Головного управління Пенсійного фону у Дніпропетровській області, прийняті на виконання судового рішення, не можуть бути розглянуті в окремому провадженні.

Отже, рішення про відмову в призначенні пенсії від 03.11.2022р. № 48 та від 13.07.2022р. № 48 , яке вчинені суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду є протиправними в розумінні приписів статті 383 КАС України.

Державні органи мають діяти та приймати рішення виключно в межах, у спосіб та на підставі чинного законодавства. Державні органи зобов`язані виконувати судові рішення.

Відповідно достатті129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00,від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р (II) /2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін;

На підставі аналізу статей 3,8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті2.1 мотивувальної частини Рішення від 15травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно достатті14 КАС Українисудове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями14,370 КАС України.

Таким чином, правова оцінка, яка викладена в рішенні суду є обов`язковою до врахування при прийнятті рішення суб`єктом владних повноважень.

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia №2, пункт 68) зазначив, що особа, яка домоглася визнання держави винуватою за рішенням суду, не повинна розпочинати окремі процедури правозастосування по закінченню провадження. Забезпечити виконання рішення проти держави є зобов`язанням державних органів влади («Яворівська проти Росії» Yavorivskaya v. Russia, пункт 25) від дати, коли рішення стає обов`язковим і обґрунтованим («Бурдов проти Росії» Burdov v. Russia №2, пункт 69).

У рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Врахування суб`єктом владних повноважень правової оцінки спірного питання, наданої судом у рішенні за результатами розгляду адміністративної справи, є обов`язком такого суб`єкта в силу наведених вище вимог процесуального закону.

Проте відповідач проігнорував висновки суду, які викладені в рішенні від 10.05.2022р. у справі № 160/3590/22 та прийняв рішення, протилежні від тих, які повинен був прийняти.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Відтак, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 КАС України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.

Відповідно до частини шостої цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі № 355/1648/15-а, від 21.11.2019р. у справі №802/1933/18-а. Вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17.

У рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду по справі №760/1899/17 від 04.05.2023р. та по справі № 816/2026/18 від 09.04.2020р.

Також колегія суддів звертає увагу на те, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Так, положення статті 383 КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Відповідно, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності пенсійного органу, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення у справі, в окремому судовому провадженні не повинні розглядатися.

Колегія суддів зазначає, що у цій справі спірні правовідносини між сторонами знаходяться на стадії виконання судового рішення, що свідчить про те, що позивач належно звернувся до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Правова позиція, щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 22.08.2019р. у справі № 522/10140/17, від 21.12.2020р. у справі № 440/1810/19, від 30.03.2021р. у справі № 580/3376/20, від 27.07.2022р. у справі № 540/606/20 та ін.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про можливість наявності іншого спору, який не може бути вирішений у порядку статті 383 КАС України.

Як зазначалося положеннями частин 1 та 6 статті 383 КАС України визначено, що особа - позивач, на користь якого ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Частина другої вказаної статі встановлює, що у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними, а частина п`ятої статті 249 КАС України зазначає, що з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для вирішення питання, допущено порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду відповідно до статті 317 КАС України.

Керуючись ст.ст. 242, 249, 312, 315, 321, 322, 325, 328, 383 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України задовольнити.

Визнати рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 48 від 13 липня 2022 року та № 48 від 03 листопада 2022 року протиправними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вжити заходи щодо усунення порушень статті 129-1 Конституції України шляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.11.2021р. (дати звернення) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні суду від 10 травня 2022 року по справі № 160/3590/22.

Про вжиті заходи повідомити Третій апеляційний адміністративний суд не пізніше одного місяця після надходження постанови.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко