Справа № 420/10433/23
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2023-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №39-23 від 04.04.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем.

Ухвалою суду від 16.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що не погоджується із прийняттям рішення Державної міграційної служби України №39-23 від 04.04.2023 року про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та просить суд його скасувати. Як вважає позивач, відповідачем не було всебічно вивчено та оцінено усіх доказів наявності умов для набуття позивачем статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та не враховано, що той факт, що він вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду. Позивач в адміністративному позові зазначав, що зв`язок із такими політичними діячами рф як ОСОБА_2 є сам по собі достатньою підставою для переслідування його у країні-агресорі. Позивач також зазначив, що звертаючись із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, він посилається на наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання, а саме, що його незаконно можуть позбавити волі аж до його фізичної ліквідації, що не враховано відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення.

26.05.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву згідно якого відповідач не погоджується із позовними вимогами ОСОБА_1 та просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, представник відповідача зазначила, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи основною причиною неможливості добровільного повернення до країни громадянського походження зазначено політичні переконання. Представник відповідача зазначила, що зі слів позивача, під час працевлаштування в банківській установі «Російський стандарт», керівництво розпочало вимагати від позивача нав`язувати грабіжницькі банківські послуги населенню, після відмови шукача захисту його було незаконно звільнено із погрозами та зазначений факт змінив особисті погляди позивача та спонукав його до здійснення подальшої відкритої волонтерської діяльності на підтримку боротьби проти корупції на території РФ, у результаті чого у березні 2017 року він встановив контакт із місцевим керівником антикорупційного штабу О.Навального в м. Уфа Лілією Чанишевою. У період 2017 - 2020 років прийняв активну участь в низці санкціонованих протестних акцій регіону, зокрема у мітингу на підтримку прав і свобод громадян в м. Уфа, в акціях щодо збереження природної спадщини гори Куштау, також займався організаційною роботою з підготовки протестних акцій та роздачі друкованих матеріалів. У зазначений період часу тричі безпідставно затримувався співробітниками правоохоронних структур РФ, у ході затримань щодо особи застосовувалось фізичне та психологічне насильство, погрози щодо подальшого фабрикування кримінальної справи через власну політичну позицію та участь у вказаних акціях протесту. Позивач повідомив, що результатом зазначених затримань стали подальші переслідування з боку співробітників правоохоронних структур у вигляді телефонних дзвінків з погрозами щодо фабрикації кримінальних справ та неофіційних викликів до регіонального слідчого комітету РФ у статусі «свідка» та заявник повідомив, що репресивні правоохоронні структури РФ вдалися до цілеспрямованого переслідування О.Навального та його прихильників, зокрема, О.Навального було отруєно, а керівника фонду в. ОСОБА_3 було заарештовано разом з іншими активістами. Вказані події, а також погрози з боку представників правоохоронних структур РФ, в тому числі на адресу матері змусили позивача покинути країну своєї громадянської належності у листопаді 2021 року. Зазначені обставини, як вказав відповідач, у сукупності сформували побоювання шукача захисту щодо повернення до РФ, через ймовірність подальшого переслідування (в тому числі шляхом фабрикування кримінальної справи) за власні політичні погляди та пов`язані з цими поглядами дії. Зазначені побоювання підсилились після початку повномасштабної збройної російської агресії, що спонукало позивача до звернення із відповідним клопотанням про набуття міжнародного захисту. Поряд з цим, представник відповідача вказала, що станом на теперішній час позивач не володіє офіційною інформацією щодо порушеної кримінальної справи в країні його громадянської належності, водночас припускає можливість подібного переслідування, що вважає порушенням його основоположних прав та свобод. Представник відповідача зазначила, що з матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, представник відповідача зазначила, що твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також представник відповідача зазначила, що позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували на те, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. При цьому, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 04.11.2022, тобто через майже 1 рік після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 27.11.2021. Представник відповідача вважає, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з урахуванням встановлення офіційних обставин справи та з урахування того, що: - заявник не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території РФ активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів РФ; - стверджуючи, що з 2017 року контактував з ОСОБА_4 , керівником антикорупційного штабу О.Навального в Башкортостані (РФ), займався організацією протестних акцій, розповсюдженням агітаційних матеріалів та брав активну участь в таких акціях, у жодній з долучених до справи публікацій його особа не згадується, не фігурує він також у відкритих інформаційних джерелах як політичний активіст; - щодо участі в протестних акціях у Башкортостані (РФ) заявник повідомив загальновідомі факти, які висвітлювалися у ЗМІ (дата та місце проведення, загальний опис місця її проведення, приблизну кількість учасників, їх дії, наявність та дії представників правоохоронних органів тощо). При цьому, у публікаціях зазначаються ряд активістів - учасників акції, однак, особа заявника не згадується; - у справі №2022OD0096 відсутні інформаційні матеріали, які б підтверджували непублічне та публічне засудження заявником російської агресії проти України, починаючи з 2014 року, та після повномасштабного вторгнення РФ на територію України; - після перетину державного кордону України поза пунктом пропуску (зі слів заявника 27.11.2021) він не звернувся без зволікань (як того вимагає стаття 5 Закону), до компетентного державного органу в Чернігівській або Сумській області (з ними межує Брянська область РФ) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Прибувши до міста Одеси, заявник також зволікав із зверненням про надання міжнародного захисту і звернувся майже через рік після прибуття в Україну.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином російської федерації та 25.11.2021 шукач захисту вибув в бік російсько -українського кордону, який перетнув поза пунктом пропуску з території Брянської області рф - 27.11.2021.

ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою від 04.11.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається із заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.11.2022 та позовної заяви позивача, підставою для звернення із вказаною заявою зазначено наступне: Позивач народився у місті Стерлітамаке, Республіки Башкортостан, російської федерації, часто стикався з беззаконням влади та свавілля правової системи у рідному місті, переживав за майбутню долю своїх дітей. Позивач зазначив, що розумів те, що потрібно почати з себе і пробувати щось змінити., на той момент йому імпонував політичний діяч ОСОБА_2 і він спостерігав за його діяльністю. Коли позивач дізнався, що ОСОБА_5 4 березня 2017 року планує відкриття передвиборчого штату в місті Уфі то одразу вирішив для себе відвідати цей захід, де йому вдалося познайомитися особисто з ОСОБА_4 , вона була координатором штабу, вони обмінялися контактами та його записали до добровольців для допомоги в організації. Надалі позивачу кілька разів дзвонили з різними проханнями, наприклад, роздати листівки, відвідати різні мітинги, допомогти в організації заходів. На початку червня позивачу зателефонував хлопець ОСОБА_6 , він був з ним знайомий, оскільки вони брали участь у кількох заходах, і він запитав чи вільний ОСОБА_1 9 червня, на що позивач відповів, що так й він йому запропонував взяти участь у роздачі листівок у місті Оренбург, на що позивач погодився. ОСОБА_1 приїхав у місто і вони зустрілися у штабі Навального за адресою Чкалова 2, отримали листівки, визначилися з маршрутами та почали їх роздавати. Приблизно через 40 хвилин під`їхала поліцейська машина і ОСОБА_1 затримали нібито для перевірки документів і повезли до відділу. Запитували що він робить у м. Оренбург і з ким організував роздачу листівок. Позивач відмовився відповідати на запитання і попросив викликати адвоката, на що він посміявся і наказав людині у формі співробітника поліції відвести його, щоб він краще подумав, далі його помістили в камеру і протримавши до ранку відпустили, сказавши, щоб він у цьому місті більше не з`являвся, якщо не хоче бачити небо в клітинку. Надалі ОСОБА_1 , не дивлячись на погрози, брав активну участь у фонді боротьби з корупцією Олексія Навального, відвідуючи різні мітинги з беззаконня та бездіяльності органів влади, захисту обманних пайовиків тощо. 7травня 2018 року на одному з таких мітингів, а саме на акції на захист громадянських свобод присвяченої до інавгурації ОСОБА_7 його і ще кількох хлопців знову затримали, у відділі йому сказали про те, що його прізвище їм набридло і якщо він ще раз комусь потрапить з ним ніхто не буде церемонитися, всіляко ображали давши зрозуміти, що вони не люди. Тоді позивач сильно посварився з дружиною так як вона за нього хвилювалася і вирішив припинити свою діяльність у цьому напрямі. Олексія Навального хотіли вбити, а потім заарештували помістивши до слідчого ізолятора, по всіх штабах почалися обшуки, багатьох друзів позивача почали викликати на допити до слідчого комітету. У вересні 2022 року на мобільний позивача надійшов дзвінок від слідчого слідчого комітету, йому сказали з`явитися за вказаною адресою для надання свідчень, на що він відповів, що не може приїхати і поклав слухавку. З цього моменту життя позивача стало нестерпним, йому постійно дзвонили з закритих номерів і вмовляли добре розповісти чим він займався в штабі Навального і здати друзів, на що він відповідав, що не з ким розмовляти не буде, тоді почали дзвонити його дружині і матері, погрожували що посадять всю його родину, а його малолітню дитину помістять у найжахливіший дитячий будинок, якщо він не почне з ними співпрацювати. У дружини позивача почалися постійні нервові зриви, а її батьки перестали спілкуватися із позивачем. Позивач розумів, що якщо це не припиниться йому потрібно буде розлучитися з дружиною, щоб вона не постраждала. Позивач разом з дружиною вирішили на якийсь час переїхати з сім`єю жити до друзів так як поряд з його будинком та будинком його батьків постійно чергували підозрілі автомобілі. До матері позивача на роботу почали приходити невідомі чоловіки і питати де він перебуває під приводом старих друзів. Позивач зрозумів, що відбувається щось серйозне і вони не зупиняться і вирішив залишити країну, щоб уникнути незаконного кримінального переслідування, розумів те, що при владі розв`язані руки і в країні відбувається беззаконня. У листопаді з новин позивач дізнався про те, що координатор уфимського штабу Навального заарештована (вона утримується під вартою досі) і вирішивши не зволікати на попутках дістався ОСОБА_8 , знайшов місцевих таксистів і почав дізнаватися як не офіційно перетнути кордон, щоб потрапити до України, побоюючись, що його можуть затримати на митному пропускному пункті. Позивачу пояснили де можна це зробити і він один пішки перетнув кордон. Потім на попутках дістався Києва та орендував житло. Позивач зазначив, що на момент звернення, коли в Росії йдуть масові арешти громадян, фабрикуються кримінальні справи, розквітає корупція і душиться свобода слова, коли можна потрапити до в`язниці лише за коментар у соцмережах, а держава практично визнана спонсором тероризму - він зневажає всіх, хто причетний до цього, а також і тих хто нічого не зробив, щоб уникнути цієї злочинної війни і хоче отримати статус біженця на території України, бо переживає за своє життя та безпеку в Росії.

Рішенням Державної міграційної служби України від 04.04.2023 №39-23 «про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину рф ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2023 справа №2022ОD0096, за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (заявник), яка надійшла від Головного управління ДМС в Одеській області (Головне управління) для прийняття рішення у порядку статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Закон), Державною міграційною службою України (ДМС) встановлено наступне. На підставі відповідних заяви від 04.11.2022 та анкети від 07.11.2022, протоколів співбесід від 09 листопада, 01, 20 та 22 грудня 2022 року, а також інформації по країні походження (ІКП) Головним управлінням було підготовлено висновок від 24.01.2023 про визнання заявника біженцем за ознакою політичних переконань. Однак, керуючись пунктом 6.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України цфі 07.09.2011 № 645, ДМС вважає рекомендаційну позицію Головного управління щодо визнання заявника біженцем передчасною через некоректне тлумачення відповідності обставин його справи пункту 1 частини першої статті 1 Закону, що у свою чергу, пов`язане: з некоректним тлумаченням сумнівів на користь заявника під час аналізу відповідності суб`єктивної сторони його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її об`єктивній стороні, та неврахуванням ситуації в Україні на час розгляду заяви вказаного шукача захисту і підготовки рекомендаційної позиції за результатами її розгляду, а також, рекомендацій Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України та позиції Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо надання заявникові захисту в Україні. Головним управлінням ДМС в Одеській області було встановлено, що твердження позивача про так звану його опозиційну діяльність, спрямовану проти чинної російської влади, які він висловлював під час співбесід та у відповідних заяві і анкету (суб`єктивна сторона заяви), не суперечать загальній ІКП, тому зроблено помилковий висновок, що суб`єктивна сторона заяви є обґрунтованою, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні, і саме на цьому ґрунтуються рекомендаційна позиція Головного управління щодо визнання позивача біженцем за політичною ознакою. При цьому, Головним управлінням не було враховано, що об`єктивною стороною заяви є не лише ІКП, але й підтвердження слів заявника відповідними задокументованими фактами із історії, яка відбулася особисто із ним. Наприклад, у тому випадку, якщо б заявник надав на підтвердження своєї участі у діяльності антикорупційного штабу О.Навального в Башкортостані (РФ), взаємодії з керівником цього штабу Лілією Чанишевою та участі у протестних акціях фото чи відео, свідчення очевидців, відповідну переписку у месенджерах, відповідно датовані протоколи затримання тощо, ІКП щодо дати, місця події, кількості учасників та суті акції тощо могла б вважатися релевантною і слугувала б на користь заявника. А згідно із Керівництвом УВКБ ООН та виходячи з розумної логіки, ІКП при визначенні статусу біженця сама по собі не може слугувати доказом того, що саме цей заявник був учасником зазначених в ІКП подій, зазнавав чи беззаперечно зазнає серйозної шкоди у разі повернення. Згідно із пунктом 196 параграфа В «Встановлення фактів» Керівництва УВКБ ООН, якщо твердження заявника здаються правдоподібними, однак, він їх документально не підтвердив і у перевіряючого (працівник територіального органу ДМС) відсутні можливості підтвердити/спростувати такі твердження заявника, то сумніви тлумачаться на користь заявника, однак, лише у разі відсутності суттєвих підстав для протилежного, наприклад, як в обставинах справи ОСОБА_1 , а саме: заявник не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території РФ активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів РФ; стверджуючи, що з 2017 року контактував з Лілією Чанишевою, керівником антикорупційного штабу О.Навального в Башкортостані (РФ), займався організацією протестних акцій, розповсюдженням агітаційних матеріалів та брав активну участь в таких акціях (протокол співбесіди від 01.12.2022, о/с №2022ОD0096, у жодній з долучених до справи публікацій його особа не згадується, не фігурує він також у відкритих інформаційних джерелах як політичний активіст; щодо участі в протестних акціях у Башкортостані (РФ) заявник повідомив загальновідомі факти, які висвітлювалися у ЗМІ (дата та місце проведення, загальний опис місця її проведення, приблизну кількість учасників, їх дії, наявність та дії представників правоохоронних органів тощо) (витяги долучені до о/с №2022ОD0096. При цьому, в публікаціях зазначаються ряд активістів-учасників акції, однак, особа заявника не згадується; у справі №2022ОD0096 відсутні інформаційні матеріали, які б підтверджували непублічне та публічне засудження заявником російської агресії проти України, починаючи з 2014 року, та після повномасштабного вторгнення РФ на територію України; після перетину державного кордону України поза пунктом пропуску (зі слів заявника 27.11.2021) він не звернувся без зволікань (як того вимагає стаття 5 Закону), до компетентного державного органу в Чернігівській або Сумській області (з ними межує Брянська область РФ) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Прибувши до міста Одеси, заявник також зволікав із зверненням про надання міжнародного захисту і звернувся майже через рік після прибуття в Україну. За таких обставин, ДМС було встановлено, що факти, повідомлені заявником на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі його повернення до країни громадянської належності, а також припущення Головного управління щодо ймовірності для заявника стати жертвою переслідування за політичною ознакою на території РФ, не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.

Згідно із п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення до міграційної служби від 04.11.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало фактично те, що позивач: записався до добровольців для допомоги фонду Навального та брав участь у акціях протестів та роздачі листівок; отримання запрошення в слідчий комітет рф для дачі свідчення та побоювання відкриття щодо нього кримінальної справи; в росії йдуть масові арешти громадян, фабрикуються кримінальні справи, розквітає корупція і душиться свобода слова, коли можна потрапити до в`язниці лише за коментар у соцмережах, а держава практично визнана спонсором тероризму і він зневажає всіх, хто причетний до цього.

Однак, обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію рф, заявник посилається на непідтверджені жодними доказами та непереконливі пояснення щодо викладених у заяві обставин.

Суд враховує, що заявник не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території РФ активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів РФ.

Щодо посилання заявника на його участь у протестних акціях та контакту з Лілією Чанишевою, керівником антикорупційного штабу О. Навального, то вказані пояснення не підтверджуються жодними доказами, відкриті публікації з фігуруванням прізвища заявника до суду не надано та судом не встановлено.

Судом встановлено, що інформаційні матеріали, які б підтверджували непублічне та публічне засудження заявником російської агресії проти України, починаючи з 2014 року, та після повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022, матеріали справи не містять.

Також, за матеріалами справи не встановлено та заявником під час звернення за захистом не зазначено про факти його звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку влади за політичні переконання, утиски або погрози.

Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач прибув на територію України 27.11.2021, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - 04.11.2022.

При прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою.

Таким чином, тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що він підпадав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №39-23 від 04.04.2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.