Справа № 240/77/22
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2023-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року м. Житомир справа № 240/77/22

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Липи В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Житомирській області від 09 серпня 2021 року №9614 про відмову в наданні дозволу на імміграцію громадянці Киргизької Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказує, що звернулася до Управління державної міграційної служби України в Житомирській області з приводу надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», однак рішенням Управління державної міграційної служби України в Житомирській області від 09 серпня 2021 року №9614 позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, як особі, яка свідомо надала неправдиві відомості. Позивач вважає, що посилання відповідача у рішенні про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на п.4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", як на підставу відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивач жодним чином не порушив зазначену норму Закону. В зазначеній нормі закону йдеться про відмову у наданні дозволу на імміграцію особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи. Позивач же жодної зазначеної забороненої дії не вчинив, так як весь вказаний у посвідці на тимчасове проживання термін, проживав і проживає у будинку АДРЕСА_1 . Просить скасувати рішення як протиправне.

Ухвалою суду відкрито провадження в даній справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що у відповідності до норм ст. 10 Закону № 2491-III, з метою з`ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, відповідачем були направлені запити до УСБУ в Житомирській області, Державної прикордонної служби. Житомирського районного управління поліції НП України ГУНП в Житомирській області, Сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Житомирській області. На виконання запиту, УСБУ в Житомирській області було проведено перевірку щодо позивача. За результатами вищезазначеної перевірки, УСБУ в Житомирській області було встановлено, що у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 (позивач по справі) фактично не проживає (копія листа № 57/10139 від 05.08.2021). Таким чином, під час подання 03.09.2020 року заяви про надання дозволу на імміграцію, позивачем надано свідомо неправдиві відомості щодо адреси фактичного місця проживання на території України. Дана обставина є однією з визначених законодавцем підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. При цьому, відмітив, що позивачу було відомо про те, що у разі зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, йому буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію, про що свідчить її особистий підпис.

Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області із заявою від 12.08.2020 про надання дозволу на імміграції в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Законом України "Про імміграцію".

У графі "Мені відомо, що у разі зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, мені буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію" стоїть підпис позивача.

Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 09 серпня 2021 року №9614 відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Вважаючи таке рішення протиправним, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернулася до суду.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (чинного, на момент виникнення спірних правовідносин) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі - Закон №2491).

Положеннями Закону №2491 визначаються умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Стаття 1 Закону №2491 надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону №2491, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти

Частиною 2 ст. 9 Закону №2491 визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади.

Відповідно до вимог пункту 3 частини п`ятої статті 9 цього Закону №2491 для надання дозволу на імміграцію до заяви, окрім інших документів, додається також документ про місце проживання особи.

Як зазначено в дослідженій судом копії заяви позивача від 12.08.2020 про надання дозволу на імміграцію в Україну, в графі "місце проживання в Україні" було зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

Пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону №2491 визначено, що дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначена Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Пунктом 12 Порядку №1983 визначено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Приписами п. 14 Порядку №1983 встановлено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Як встановлено судом з матеріалів справи, з метою з`ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, відповідачем були направлені запити до УСБУ в Житомирській області, Державної прикордонної служби. Житомирського районного управління поліції НП України ГУНП в Житомирській області, Сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Житомирській області. На виконання запиту, УСБУ в Житомирській області було проведено перевірку щодо позивача.

У листі Управління СБУ в Житомирській області від 05.08.2021 №57/10139 зазначено: " В ході проведення перевірочних заходів встановлено, що у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_4 вказала у зазначеній заяві як місце проживання в Україні, остання фактично не проживає".

У відповідь на запит Управління СБУ в Житомирській області, Брусилівська селищна рада та староста селищної ради на території Водотиївського старостинського округу листом від 29.08.2021 №14 повідомила, що позивач за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрована і не проживає.

Згідно копій пояснень ОСОБА_5 , жителя села Болячів, відібраних оперуповноваженим 2 сектору Житомирського РВ Управління СБУ в Житомирській області, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 позивач фактично не проживає, будинок не придатний для проживання у зв`язку з відсутністю вікон (затягнуті плівкою), водопостачання, світла (проведено у червні 2021 року).

Доказів, які б свідчили про недостовірність та/або помилковість інформації, викладеної у вказаних вище документах, позивачем до суду не надано.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що зазначена у заяві від 12.08.2020 про надання дозволу на імміграцію в Україну адреса не є адресою місця проживання позивача, що свідчить на користь висновку про зазначення заявником свідомо неправдивих відомостей.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Липа