Справа № 240/21881/22
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/21881/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Г.В.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

24 липня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби без урахування індексації у складі грошового забезпечення з якого обчислено розмір одноразової грошової допомоги при звільнені та без урахування періоду проходження військової служби, які обраховуються у пільговому обчисленні;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок та здійснити доплату належної одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби, обчисливши її розмір за 24 років служби з урахуванням періодів проходження військової служби, які обраховуються в пільговому обчисленні, та з врахуванням в складі грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні, індексації.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що на день звільнення мав вислугу років 24 років служби. Однак при обчисленні розміру грошового забезпечення, з якого обчислено грошову допомогу при звільненні, відповідач не врахував суми індексації, яка виплачувалась щомісяця до звільнення. На звернення позивача про перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, відповідач відмовив у здійсненні відповідного перерахунку.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у нездійсненні ОСОБА_1 перерахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, виходячи з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням індексації грошового забезпечення, враховуючи раніше виплачені суми.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги. Так, в апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом першої інстанції безпідставно не зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, визначивши її розмір за 24 роки служби з урахуванням періодів служби, які обраховуються у пільговому обчисленні. Натомість відповідач в своїй апеляційній скарзі наголосив на наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Сторони не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, наказом №259 від 14.12.2020 позивача звільнено з військової служби, та з 14.12.2020 виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах становить: 24 років 02 місяці 16 днів, з них календарна вислуга - 14 років 8 місяців 4 дня, пільгова - 9 років 6 місяців 12 днів.

У наказі №259 від 14.12.2020 вказано, зокрема, про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача із заявою, у якій просив перерахувати одноразову грошову допомогу при звільненні, визначивши її розмір за 24 роки служби з урахуванням періодів служби, які обраховуються у пільговому обчисленні та включивши при перерахунку суми виплаченої індексації.

Листом відповідач від 30.08.2022 №7191 відмовив у здійсненні перерахунку одноразової грошової допомоги та повідомив, що календарна вислуга позивача становить 14 років 08 місяців, з якої і був здійснений розрахунок.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що індексація є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, саме тому і повинна включатися до розрахунку грошової допомоги при звільненні. Відтак відповідачем протиправно не здійснено новий розрахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до абз.1 п.2 ст.15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Аналогічна правова норма міститься в пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. N 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей" (надалі - Порядок № 393).

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням контракту, крім військовослужбовців строкової військової служби, має право на виплату одноразової грошової допомоги "за наявності вислуги 10 років і більше". При цьому, законодавець не передбачає, що таке право набувається за умови наявності певного виду вислуги (календарної, пільгової, тощо).

Більш того, законодавець не надає визначень ні "календарної вислуги років" ні пільгової вислуги років". Правовими нормами Порядку N 393 та Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №806/2104/17, яка відповідно до ст.242 КАС України підлягає врахуванню судом до спірних правовідносин.

В той же час, судом першої інстанції вірно зауважено, що розмір такої одноразової грошової допомоги для зазначеної категорії військовослужбовців знаходиться в прямій залежності від кількості повних календарних років їх служби, про що прямо зазначено в п.2 ст.15 Закону N 2011-XII.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги позивача стосовно наявності у відповідача обов`язку здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, визначивши її розмір за 24 роки служби з урахуванням періодів служби, які обраховуються у пільговому обчисленні, прямо суперечать нормам п.2 ст.15 Закону № 2011-XII та п.10 Порядку № 393, а відтак відхиляються за безпідставністю.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, то суд апеляційної інстанції враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа №1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно із пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, вказав, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно із ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отож, до "усіх виплат", право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати).

Вищезазначені правові норми та висновки суду касаційної інстанції, свідчать про те, що частина друга статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню до всіх видів грошового забезпечення та додаткових виплат, на які військовослужбовець мав право під час служби.

Тобто, на момент звільнення позивача з військової служби чинні положення ст.233 КЗпП України не передбачали будь-якого обмеження строку звернення до суду, в тому числі щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні

Водночас, Законом України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 (далі - Закон № 2352-IX) внесено зміни та викладено частину 1 та 2 ст.233 КЗпП України в наступній редакції: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Тобто, лише з 19.07.2022 введено законодавче обмеження строку звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Колегія суддів враховує, що оскільки з даним адміністративним позовом позивач звернувся у вересні 2022 року, тобто на момент чинності Закону № 2352-IX, яким встановлено трьохмісячних строк звернення до суду для даної категорії справ, то останнім не було пропущено строк звернення до суду, у зв`язку із чим підстави для залишення позовної заяви без розгляду відсутні.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Оскільки, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.