Справа № 120/4759/23
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 липня 2023 р. Справа № 120/4759/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області (далі- УСЗН Тульчинської райдержадміністрації, відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;

- зобов`язати повторно розглянути заяву від 08.11.2022 р. про надання статусу особи інваліда війни та видачу посвідчення особи інваліда війни 2 групи, за наслідком чого прийняти рішення про видачу посвідчення інваліда війни 2 групи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був відряджений в м. Чорнобиль з 22.07.1986 р. по 30.07.1986 р. та приймав участь у складі невоєнізованих формувань Цивільної оборони і був безпосереднім учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

25.04.2022 р. позивачу надано другу групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. 08.11.2022 р. він звернувся до УПСЗН Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з врученням відповідного посвідчення державного зразка. Проте, за результатом розгляду його звернення відповідач відмовив у наданні такого статусу.

Позивач вважає таку відмову протиправною та зазначає, що приймав безпосередню участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а тому, відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", має право на визнання статусу інваліда війни та отримання відповідного посвідчення.

Вважаючи, що своїми діями відповідач порушив право на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою від 25.04.2023 судом відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

14.07.2023 до суду надійшли пояснення від відповідача, в яких просив відмовити в задоволенні позову. Свої заперечення мотивує тим, що для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України N 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, цей Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань ЦО. В той же час належного документального підтвердження участі позивача у заходах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань цивільної оборони позивач не надав, у зв`язку з чим відсутні підстави для встановлення відповідного статусу інваліда війни.

Окремо відповідач зазначає, що позивачем пропущено строки звернення до суду.

03.07.2023 р. ухвалою суду витребувано додаткові докази у справі.

Ухвалою від 24.07.2023 р. відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідків.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступне.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 11.07.2019, а також являється особою з інвалідністю 2-ї групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

08.11.2022 позивач звернувся до УПСЗН Тульчинської районної державної адміністрації із заявою, в якій просив надати йому статус особи з інвалідністю 2-ї групи внаслідок війниз видачею відповідного посвідчення державного зразка.

За результатами розгляду заяви відповідач листом від 22.11.2022 № 2764/01-07 відмовив у її задоволенні та видачі відповідного посвідчення, мотивуючи відмову тим, що не було додано жодних доказів для підтвердження викладених у зверненні обставин, що унеможливлює встановлення факту безпосередньої участі (залучення) у складі формувань Цивільної оборони та, відповідно, надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.93 N 3551-XII (далі - Закон N 3551-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Стаття 1 даного Закону визначає, що цей закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Відповідно до статті 4 Закону N 3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно пункту 9 частини другої статті 7 Закону N 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа, зокрема, осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Положення статті 18 Закону N 3551-XII визначають, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Згідно з пунктом 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.05.94 N 302 (далі - Положення N 302 в редакції на момент звернення із заявою про встановлення відповідного статусу), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Приписами абз. 2 п. 7 Положення N 302 визначено, що Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого, Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 10 Положення N 302 передбачено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Із процитованого видно, що обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону N 3551-XII, є наявність в особи сукупності таких обов`язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постановах від 27.02.2019 по справі N 818/26/18 та N 149/3307/16-а, від 20.02.2019 у справі N 817/237/18, від 13.02.2019 по справі N 676/1827/17.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.91 N 796-XII (далі - Закон N 796-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим Наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06.06.75 року N 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим Постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.76 року N 1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Суд зазначає, що встановлені вище обставини прийняття позивачем участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, вказують на те, що на нього поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 10.10.2019 по справі N 810/4584/18, від 19.09.2019 по справі N 756/8323/16, від 26.02.2020 по справі N 377/196/17 для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону N 3551-XII, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.02.2020 по справі N 377/196/17, наведене вище пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим Постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.76 року N 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим Наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.75 року N 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Так матеріалами справи підтверджується та відповідачем не оспорюється факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків.

Тобто, ці обставини свідчать про те, що на позивача, як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Однак для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону N 3551-XII), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Разом з тим, за відсутності в матеріалах справи доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, достатніх підстав для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за правилами п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону N 3551-XII немає.

Так документи, які є в наявності у позивача та які були долучені до заяви останнього щодо встановлення йому статусу інваліда війни, адресованої відповідачу, підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності, проте, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивачем надано не було, оскільки така інформація в них не відображена.

При цьому судом не приймається до уваги довідка від 27.07.2021 р. видана Тульчинської районною державною адміністрацією, оскільки не підтверджує факту залучення підприємства, на якому працював позивач, до складу формувань Цивільної оборони, а також безпосередньої участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони.

Натомість, доведення даної обставини, як зазначалось Верховним Судом в аналогічній категорії справ, є істотною, оскільки в протилежному випадку статус особи з інвалідністю внаслідок війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону N 3551-XII) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (п. п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону N 796-XII).

Щодо посилання позивача на Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР N 1111-1976 року; накази заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР N 90 від 06 червня 1975 року (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та N 92 від 29 червня 1976 року (Постанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), Розпорядження ЦО СРСР від 26 квітня 1986 року, начальника ЦО УРСР від 28 квітня 1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області, то суд їх відхиляє, оскільки зазначені нормативні акти, якими встановлено загальні положення функціонування системи Цивільної оборони в СРСР, самі по собі вони не є доказом безпосереднього включення позивача у формування Цивільної оборони та участь його у складі цих формувань у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Окремо суд звертає увагу і на те, що статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" N 1770-IV від 15.06.2004.

З пояснювальної записки до проекту цього Закону видно, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-ти кілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що позивач брав участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, а тому не може бути визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни саме на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону N 3551-XII.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.04.2019 у справі N 363/1489/17.

Також суд вважає необґрунтованими та безпідставними викладені позивачем доводи про те, що жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони, а тому особи, які залучались до складу формувань Цивільної оборони у 1986 році та в інші роки ліквідації, інвалідність яких пов`язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мають право отримати такий статусу інваліда війни та/або особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки в спірних правовідносинах має бути підтверджена належними та допустимими доказами участь позивача у ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони. Натомість, як уже наголошувалось судом вище, належного документального підтвердження своєї участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивачем не надано.

Відтак суд доходить висновку, що відмовляючи позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону N 3551-XII та у видачі відповідного посвідчення, відповідач діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством, та не допустив порушень прав позивача. Отже, заявлений позов задоволенню не підлягає.

Стосовно доводів відповідача про пропуску строків звернення до суду, то тут суд вказує на наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно частин першої другої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так предметом спору є дії щодо відмови у видачі посвідчення та зобов`язання повторно розглянути заяву від 08.11.2022 р. про надання статусу особи інваліда війни та видачу посвідчення особи інваліда війни 2 групи, за наслідком чого прийняти рішення про видачу посвідчення інваліда війни 2 групи.

Як встановлено судом на підставі наявних матеріалів у справі, позивач звернувся із заявою щодо визначення статусу інваліда війни 08.11.2022 р., за наслідком розгляду якої 21.11.2022 р, його повідомлено, про відсутність підстав для надання статусу та видачі посвідчення.

Отже, саме після отримання зазначеної відповіді позивач дізнався про порушення своїх прав та 20.04. 2023 р. (дата отримання позову судом) звернувся до адміністративного суду, тобто в межах шестимісячного строку встановленого процесуальним законодавством.

За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

За змістом статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вище наведене, на думку суду, відповідач відмовляючи в наданні статусу діяв в межах та у спосіб визначений чинним законодавством.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності оскаржуваної відповіді та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини не підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову судовий збір не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_2 )

Відповідач: Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації (вул. Миколи Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, )

Повний текс рішення сформовано 24.07.23

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна