Справа № 9901/410/19
Суддя: Гудима Дмитро Анатолійович
Дата ухвалення: 2023-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Великої Палати Верховного Суду Гудими Д. А.
Справа № 9901/410/19
Провадження № 11-108заі23
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Зміст позовної заяви
1. 5 серпня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України), у якому просив:
1.1. Визнати протиправним і скасувати рішення ВККС України від 22 травня 2019 року № 274/ко-19 у частині абзацу 3 резолютивної частини щодо визначення порядку набрання чинності цим рішенням;
1.2. Визнати протиправним і скасувати протокольне рішення про винесення на розгляд ВККС України у пленарному складі питання про підтримку рішення ВККС України від 22 травня 2019 року № 274/ко-19.
(2) Зміст рішення суду першої інстанції, апеляційної скарги та клопотань ВККС України
2. 20 листопада 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив рішення про часткове задоволення позову: визнав протиправним і скасував рішення ВККС України від 22 травня 2019 року № 274/ко-19 у частині абзацу 3 резолютивної частини щодо визначення порядку набрання чинності цим рішенням; відмовив у задоволенні іншої вимоги.
3. 4 липня 2023 року ВККС України подала:
3.1. Апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволеної вимоги і в цій частині ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.
3.2. Клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції до ухвалення судового рішення у справі.
3.3. Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Просила визнати поважними наведені у клопотанні причини пропуску процесуального строку та поновити ВККС України строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Обґрунтувала так:
3.3.1. ВККС України є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України (частина перша статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII)).
3.3.2. На час судового розгляду й ухвалення рішення у справі ВККС України перебувала у тому стані, коли повноваження попереднього складу її членів були припинені на підставі приписів Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-IX), а новий склад ще не був сформований у встановленому законом порядку. Це об`єктивно унеможливило реалізацію ВККС України передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) процесуальних прав і обов`язків.
3.3.3. ВККС України як державний колегіальний орган суддівського врядування через припинення повноважень її членів не мала можливості забезпечити представництво своїх інтересів у суді, подати заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань і докази у встановлений судом строк й оскаржити судові рішення у визначених законом випадках.
3.3.4. Закон № 1402-VIII визначив правовий статус ВККС України як державного колегіального органу та встановив, що будь-які рішення ухвалюються лише колегіально або в установленому законом порядку колегіальний орган делегує Голові ВККС України повноваження, у тому числі щодо здійснення представництва цього органу у суді та висловлення його колегіальної волі під час розгляду справ. Надалі Голова ВККС України може передоручити частину делегованих йому членами ВККС України повноважень іншій особі, зокрема працівнику секретаріату.
3.3.5. Формальне існування ВККС України як юридичної особи (як суб`єкта цивільних відносин) жодним чином не означає існування органу влади як суб`єкта адміністративних правовідносин з його колегіальною волею, позицією у справі та процесуальною можливістю реалізувати право на апеляційне оскарження судових рішень у визначених законом випадках.
3.3.6. 1 червня 2023 року Вища рада правосуддя ухвалила рішення про призначення 16 членів ВККС України. Це рішення завершило формування ВККС України, яка 2 червня 2023 року приступила до виконання повноважень.
3.3.7. ВККС України об`єктивно була позбавлена можливості брати участь у судовому розгляді справ, відстоювати свою позицію та реалізовувати передбачені приписами КАС України інші права учасника справи. Це стало перешкодою для встановлення всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та порушило принцип змагальності сторін.
4. 12 липня 2023 року позивач подав заперечення на клопотання ВККС України про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Просив відмовити у задоволенні цього клопотання та у відкритті апеляційного провадження. Мотивував так:
4.1. ВККС України пропустила строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції більш як на 3 роки та 7 місяців.
4.2. ОСОБА_2 (далі - представник відповідача) брав участь у розгляді справи від імені ВККС України, зокрема у судовому засіданні 20 листопада 2019 року під час проголошення рішення суду першої інстанції. Він діяв на підставі довіреності, яка була чинною протягом усього строку на апеляційне оскарження. Згідно з цією довіреністю право на таке оскарження у представника відповідача було.
4.3. ВККС України подала відзив на апеляційну скаргу позивача (вих. № 19-6766/19 від 26 грудня 2019 року). Представник відповідача підписав цей відзив.
4.4. У листі вих. № 19-150/20 від 29 січня 2020 року ВККС України фактично визнала, що «у неї були наявні повноваження до кінця грудня 2019 року».
4.5. Позивач не причетний до розпуску ВККС України. Тому поновлення строку на апеляційне оскарження через 1 300 днів замість визначених законом 30 днів однозначно становитиме порушення принципу res judicata.
(4) Зміст ухвал Великої Палати Верховного Суду
5. 1 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, згідно з якою прийняла відмову позивача від апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, а також закрила це апеляційне провадження.
6. 12 липня 2023 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ВККС України на рішення суду першої інстанції. Обґрунтувала ухвалу так:
6.1. На час ухвалення рішення у справі і дотепер відповідач є діючим органом у системі судоустрою.
6.2. ВККС України як юридична особа не припиняла своєї діяльності. Так само ВККС України відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) не перебувала «у стані перетворення». Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 193-IX з дня набрання чинності цим Законом було припинено лише повноваження членів Комісії.
6.3. Припинення згідно із Законом № 193-IX повноважень членів ВККС України Велика Палата Верховного Суду (наприклад, у справі № 9901/385/19) не визнала підставою для зупинення провадження у справі за участю цього суб`єкта владних повноважень згідно з пунктом 1 частини першої статті 236 КАС України.
6.4. ВККС України як суб`єкт владних повноважень була залучена до участі у справі та повідомлена про її розгляд. Відповідач скористався правом надати відзив на позовну заяву. Представника відповідача суд першої інстанції допустив до участі у судовому засіданні на підставі довіреності. Цей представник надав суду першої інстанції пояснення.
6.5. Останнім днем строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 20 листопада 2019 року було 25 грудня 2019 року. ВККС України подала апеляційну скаргу 4 липня 2023 року, тобто більш ніж через рік із дня складення повного тексту оскарженого рішення.
6.6. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Устименко проти України» констатував, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.
ІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
7. З огляду на зміст ухвали від 12 липня 2023 року вважаю, що Велика Палата Верховного Суду безпідставно: (1) не вирішила клопотання відповідача про відстрочення сплати судового збору (і не задовольнила, і не відмовила у його задоволенні); (2) не вирішила клопотання ВККС України про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції (і не задовольнила, і не відмовила у його задоволенні); (3) не вирішивши зазначених клопотань, відмовила у відкритті апеляційного провадження з огляду на пропуск відповідачем строку для подання апеляційної скарги (а) безвідносно до змісту поняття суб`єкта владних повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України) і поняття ВККС України як колективного органу суддівського врядування, а також (б) безвідносно до встановлення моменту вручення відповідачу як суб`єкту владних повноважень рішення суду першої інстанції, ухваленого 20 листопада 2019 року у порядку спрощеного позовного провадження у судовому провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
(1) Щодо клопотання відповідача про відстрочення сплати судового збору
8. Не аналізуючи зміст цього клопотання та те, чи були підстави для його задоволення, зауважу, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 12 липня 2023 року вирішила відмовити у відкритті апеляційного провадження, однак гіпотетично більшість голосів суддів могла би бути за те, щоби таке провадження відкрити. Якщо так, то коли Велика Палата Верховного Суду збиралася розглянути клопотання про відстрочення сплати судового збору? Після відкриття апеляційного провадження?
9. Питання про відмову у відкритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів після надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків (частина третя статті 299 КАС України).
10. За змістом цього припису відмовити у відкритті апеляційного провадження за наявності визначених у частинах першій і другій статті 299 КАС України підстав, суд може лише тоді, коли (а) апеляційна скарга належно оформлена, або (б) сплив строк на усунення недоліків, визначений в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху.
11. До апеляційної скарги додається, зокрема, документ про сплату судового збору (пункт 1 частини п`ятої статті 296 КАС України). До апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу (частина друга статті 299 КАС України), тобто про залишення такої скарги без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (речення друге частини другої статті 169 КАС України).
12. Отже, якби Велика Палата Верховного Суду задовольнила клопотання відповідача про відстрочення сплати судового збору, лише тоді вона би могла вирішувати питання про те, чи є підстави для відкриття або відмови у відкритті апеляційного провадження. У разі, якби Велика Палата Верховного Суду відмовила у задоволенні зазначеного клопотання, суддя-доповідач мав би залишити апеляційну скаргу без руху з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі.
13. За змістом частин третьої та четвертої статті 169 КАС України, якщо скаржник сплатив судовий збір і надав суду документ про сплату, то суд за відсутності підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження (частини перша та друга статті 299 КАС України) постановляє ухвалу про відкриття такого провадження. У разі, якби відповідач не сплатив судовий збір на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, Велика Палата Верховного Суду мала би застосувати частину другу статті 298 і пункт 1 частини четвертої статті 169 КАС України для повернення апеляційної скарги, оскільки відповідач не усунув її недоліки у встановлений судом строк.
14. Ігноруючи наведені вимоги процесуального закону, Велика Палата Верховного Суду застосувала припис частини другої статті 299 КАС України для відмови у відкритті апеляційного провадження за відсутності для вирішення цього питання належно оформленої апеляційної скарги (стаття 296 КАС України).
(2) Щодо клопотання відповідача про поновлення строку на апеляційне оскарження
15. Звертаю увагу на те, що вирішення цього клопотання має передувати вирішенню питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження. Позивач подав заперечення саме на зазначене клопотання ВККС України і просив (а) відмовити у поновленні строку на апеляційне оскарження та (б) відмовити у відкритті апеляційного провадження. Тобто теж чудово розумів, що вирішення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження має передувати вирішенню питання щодо апеляційного провадження.
16. За змістом частини першої статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.
17. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 121 КАС України).
18. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (пункт 1 частини другої статті 295 КАС України).
19. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу (частина третя статті 295 КАС України).
20. Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, суб`єкта владних повноважень подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги суб`єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій не був залучений, якщо суд ухвалив рішення про його права та (або) обов`язки (частина друга статті 299 КАС України).
21. Отже, за змістом наведених приписів, якщо суб`єкт владних повноважень подав апеляційну скаргу після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, це не є безумовною підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження. Такий суб`єкт-відповідач може обґрунтувати, що він не був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції або не був залучений до участі у ній.
22. Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку (частина третя статті 298 КАС України).
23. За змістом цього припису у разі, якби Велика Палата Верховного Суду, дотримуючись вимог процесуального закону, перед тим, як вирішувати питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, відмовила у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку на апеляційне оскарження через неповажність вказаних у цьому клопотанні причин, апеляційну скаргу слід було б залишити без руху. Тоді відповідач протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали міг би, зокрема, вказати інші підстави для поновлення строку (наприклад, те, що про розгляд справи він - саме як суб`єкт владних повноважень, а не як юридична особа - не був повідомлений аж до 1 червня 2023 року, або не був залучений до участі у справі саме як такий суб`єкт, що припинив існування 7 листопада 2019 року), а також міг би спробувати аргументувати поважність причин пропуску відповідного строку у період із 2 до 4 липня 2023 року.
(3) Щодо статусу ВККС України як суб`єкта владних повноважень і як юридичної особи
24. Вважаю, що Велика Палата Верховного Суду хибно ототожнила поняття ВККС України як юридичної особи та ВККС України як суб`єкта владних повноважень.
25. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
26. Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (абзаци перший і другий пункту 2 частини першої статті 4 КАС України).
27. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
28. Наведені приписи дозволяють зробити декілька висновків: (1) адміністративний суд розглядає тільки публічно-правові спори; (2) сторонами такого спору є, зокрема, фізична особа (позивач) і суб`єкт владних повноважень (відповідач); (3) для останнього наявність статусу юридичної особи не є визначальною; (4) такий суб`єкт лише тоді є учасником публічно-правового спору, якщо він здійснює публічно-владні управлінські функції; (5) наявність у суб`єкта статусу юридичної особи за неможливості здійснювати зазначені функції не підтверджує те, що цей суб`єкт має та реалізує владні повноваження.
29. ВККС України є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України. ВККС України складається з шістнадцяти членів, вісім з яких призначаються з числа суддів або суддів у відставці. ВККС України вважається повноважною за умови призначення до її складу не менше одинадцяти членів, щонайменше шість із яких призначені з числа суддів або суддів у відставці (частини перша, третя та абзац перший частини четвертої статті 92 Закону № 1402-VIII).
30. ВККС України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України (частина друга статті 92 Закону № 1402-VIII).
31. Наведені приписи дозволяють зробити декілька висновків: (1) колегіальний склад ВККС України як державного органу суддівського врядування не залежить від наявності у ВККС України статусу юридичної особи; (2) саме колегіальність цього органу є його ознакою як суб`єкта владних повноважень, тоді як статус юридичної особи за відсутності членів ВККС України чи за наявності у ній меншої кількості членів, ніж передбачений Законом № 1402-VIII мінімум, не дозволяє ВККС України діяти як суб`єкту владних повноважень.
32. 7 листопада 2019 року набрав чинності Закон № 193-IX. З цього дня повноваження членів ВККС України припинилися (речення перше пункту 2 розділу ІІ Закону № 193-IX). Отже, 7 листопада 2019 року ВККС України перестала бути суб`єктом владних повноважень, оскільки без членів цей суб`єкт, будучи юридичною особою, перестав бути «колегіальним органом суддівського врядування» (частина перша статті 92 Закону № 1402-VIII) та відповідно не міг здійснювати публічно-владні управлінські функції. Тому помилковим є твердження Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 12 липня 2023 року про те, що з дня набрання чинності Законом № 193-IX «було припинено лише повноваження членів Комісії».
33. 1 червня 2023 року Вища рада правосуддя прийняла низку рішень, згідно з якими сформувала «колегіальний орган суддівського врядування», призначивши на посади членів ВККС України 16 осіб. Те, що ВККС України обрала Голову тільки 6 червня 2023 року, не впливає на висновок про існування колегіального органу-суб`єкта владних повноважень із дня його формування Вищою радою правосуддя.
34. Отже, з 7 листопада 2019 року до 31 травня 2023 року включно ВККС України як суб`єкта владних повноважень (а не як учасника цивільних відносин) не існувало.
35. В ухвалі від 12 липня 2023 року Велика Палата Верховного Суду вказала, що «ВККС як юридична особа не припиняла своєї діяльності» та «не перебувала у стані перетворення». Що це за такий «стан», не уточнила. Про яку саме «діяльність» йде мова, не пояснила, хоча чітко та правильно вказала, що не припинила таку діяльність саме юридична особа, а не суб`єкт владних повноважень. Якщо вести мову про діяльність ВККС України як державного колегіального органу суддівського врядування (частина перша статті 92 Закону № 1402-VIII), то якраз як такий орган вона повністю припинила свою діяльність аж до формування її складу Вищою радою правосуддя 1 червня 2023 року.
36. Велика Палата Верховного Суду сформулювала, як на мене, такий, що не ґрунтується на Законі № 1402-VIII, висновок про те, що «на час ухвалення рішення у справі і дотепер відповідач у справі - ВККС - є діючим органом у системі судоустрою». Щоби переконатися у протилежному, достатньо прочитати перші два абзаци з підрозділу 3 розділу І Стратегії розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021 - 2023 роки (далі - Стратегія), затвердженої указом Президента України від 11 червня 2021 року № 231/2021: «Основними проблемами, які зумовлюють необхідність подальшого удосконалення організації функціонування судової влади та здійснення правосуддя, є: нездійснення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України своєї діяльності та неможливість відновлення її роботи без удосконалення законодавства».
37. То хто помилився: Президент України, який затвердив Стратегію із вказівкою на те, що ВККС України не здійснює діяльності та взагалі не може відновити роботу до удосконалення законодавства, чи Велика Палата Верховного Суду, яка вважає ВККС України «діючим органом» з «часу ухвалення рішення у справі і дотепер», тобто з 1 липня 2021 року і до 12 липня 2023 року? Відповідь на це питання, як на мене, очевидна. Навряд чи би Президент України 11 червня 2021 року виносив питання «нездійснення діяльності» та «неможливості відновлення роботи» ВККС України у документ стратегічного значення, якби ВККС України була «діючим органом». Так само не маю сумніву, що у Стратегії не передбачали би необхідність «формування Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у складі професійних та доброчесних членів» (абзац третій підпункту 4.2.1 пункту 4.2 підрозділу 4 розділу І Стратегії), якби ВККС України була сформована та якби діяла як суб`єкт владних повноважень лише тому, що мала статус юридичної особи.
38. Судова практика адміністративних судів ніколи не була орієнтованою на те, що статус юридичної особи є ознакою суб`єкта владних повноважень. І це - правильно. Наявність таких повноважень аж ніяк не залежить від реєстрації відповідної юридичної особи, необхідної для полегшення участі «представників» держави (тобто її органів) у цивільних відносинах, а не для здійснення публічно-владних управлінських функцій. Більше того, відсутність статусу юридичної особи у конкретного органу державної влади не є перешкодою для участі у цивільних відносинах держави, яка створила цей орган.
39. Позивач звернувся до суду у серпні 2019 року. Суд першої інстанції 7 серпня 2019 року постановив ухвалу, згідно з якою, зокрема, відкрив провадження у справі, вирішив розглядати останню за правилами спрощеного позовного провадження та призначив її до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін на 22 серпня 2019 року. А 20 листопада 2019 року суд першої інстанції у присутності позивача та представника ВККС України за довіреністю ухвалив рішення. У ньому зазначив, що ВККС України надала відзив на позовну заяву та пояснення.
40. ВККС України у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження заявила, що «на час судового розгляду і прийняття рішення у даній адміністративній справі, Комісія перебувала у тому стані, коли повноваження попереднього складу її членів були припинені…, а новий ще не був сформований… Зазначена обставина була такою, що об`єктивно унеможливлювала реалізацію відповідачем своїх процесуальних прав… Відповідач у справі… не мав можливості забезпечити представництво своїх інтересів у суді, подавати відповідні заяви по суті справи[1], заяви з процесуальних питань і докази у встановлений судом строк та оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках».
41. Розгляд справи у суді першої інстанції фактично відбувся тоді, коли ВККС України як суб`єкта владних повноважень не існувало. Тому цей суб`єкт - в особі його членів, зокрема Голови, - не міг знати ні про відкриття провадження у справі, ні про позов, ні про аргументи позивача, ні про ухвалення 20 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції та його зміст. Питання про те, чи була особа, яка могла представляти ВККС України саме як суб`єкта владних повноважень в адміністративному суді та у відносинах із ним, зокрема з питань участі у судових засіданнях, надання пояснень, одержання судових рішень у справі, залишу відкритим. Проблема у тому, чи можна вважати, що за відсутності суб`єкта владних повноважень - колегіального органу - раніше видана довіреність дозволяє представляти не тільки юридичну особу, в якій носії владних повноважень мали би бути працевлаштовані, але й відсутнього суб`єкта владних повноважень.
42. На мій погляд, лише того, що ВККС України є юридичною особою, має код в ЄДР, поштову й електронну адресу для кореспонденції, не будучи суб`єктом владних повноважень (тобто, не здійснюючи жодні публічно-владні управлінські функції через відсутність у її складі членів, які єдині можуть такі функції здійснювати), є мало для того, щоби встановити, що ВККС України саме як суб`єкт владних повноважень (а не як юридична особа-учасник цивільних відносин) була залученою до участі справі, повідомленою про її розгляд і про ухвалене судом рішення.
43. Специфічність ситуації у справі № 9901/410/19 полягає в тому, що провадження у ній суд відкрив за три місяці до того, як ВККС України як суб`єкт владних повноважень припинила існування, отримав від ВККС України відзив на позовну заяву (дата подання невідома), про що вказав у рішенні, яке за участі представника відповідача ухвалив 20 листопада 2019 року - майже через два тижні після того, як ВККС України як суб`єкт владних повноважень припинила існування. Крім того, представника відповідача подав відзив на апеляційну скаргу позивача (вих. № 19-6766/19 від 26 грудня 2019 року).
44. Оскільки сторонами в адміністративному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 46 КАС України), а відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина четверта статті 46 КАС України), то суд першої інстанції вирішив розглядати справу з викликом позивача та ВККС України як суб`єкта владних повноважень (колегіального органу), а не юридичної особи, в якій члени цього суб`єкта мали би бути працевлаштовані.
45. Як це можна було реалізувати у період, коли такого колегіального органу не існувало, залишається загадкою. За відсутності ВККС України як суб`єкта владних повноважень суд першої інстанції отримав від відповідача відзив на позовну заяву, представник відповідача надав суду пояснення та брав участь у судовому засіданні, коли суд проголосив рішення у справі. Тож чи справді ВККС України подала відзив на позовну заяву та брала участь у судових засіданнях як суб`єкт владних повноважень? Чи отримала як такий суб`єкт ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін рішення суду першої інстанції після його ухвалення? Чи могла це рішення оскаржити як суб`єкт владних повноважень ще листопаді-грудні 2019 року, наприклад, через особу, яка подала зазначений відзив, була присутньою на судовому засіданні 20 листопада 2019 року та подала відзив на апеляційну скаргу позивача (вих. № 19-6766/19 від 26 грудня 2019 року)?
46. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 12 липня 2023 року вказала, що останнім днем апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції було 25 грудня 2019 року. По-перше, вона не врахувала, що 25 грудня 2019 року був святковим днем (Різдво Христове) (частина перша статті 73 Кодексу законів про працю України). Тому, якщо брати до уваги той підрахунок останнього дня на апеляційне оскарження, який вона навела у зазначеній ухвалі (беручи до уваги, що повний текст рішення суд першої інстанції склав 25 листопада 2019 року), цим днем згідно з частиною шостою статті 120 КАС України мало бути 26 грудня 2019 року. По-друге, представник ВККС України як юридичної особи знав про рішення суду першої інстанції 20 листопада 2019 року. Але чи означає це, що про відповідне рішення тоді ж довідався колективний орган-суб`єкт владних повноважень - члени ВККС України, яких не було, але які є саме тими особами, що здійснюють публічно-владні управлінські функції? Коли відповідач як суб`єкт владних повноважень отримав чи міг отримати рішення суду першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду не з`ясовувала.
47. Достеменно відомо, що 1 червня 2023 року (дата формування ВККС України саме як колегіального органу) відповідач уже мав знати про рішення суду першої інстанції. Тому міг пробувати обґрунтувати наявність у нього права поновити строк на апеляційне оскарження, подавши відповідну скаргу якнайшвидше, але впродовж 30 днів з указаної дати (пункт 1 частини другої статті 295 КАС України). Проте апеляційну скаргу ВККС України подала лише 4 липня 2023 року і не обґрунтувала поважність причин пропуску відповідного строку у період із 2 до 4 липня 2023 року. Те, що із загальнодоступних джерел (не з апеляційної скарги чи клопотань відповідача) відомо, що тільки 6 червня 2023 року ВККС України обрала її керівника, не означає, що відповідний колективний орган-суб`єкт владних повноважень був відсутній упродовж 1 - 5 червня 2023 року, тобто після призначення усіх членів цього органу Вищою радою правосуддя.
48.1. Позивач не міг не знати, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції ВККС України жодні публічно-владні управлінські функції не здійснювала та об`єктивно не могла здійснювати. Відповідач міг аргументувати, чому його як суб`єкта владних повноважень не існувало аж до 1 червня 2023 року, та пояснити, зокрема, коли саме він як такий суб`єкт дізнався чи мав дізнатися про рішення суду першої інстанції.
48.2. ЄСПЛ у рішенні в справі «Устименко проти України» встановив порушення права заявника на справедливий судовий розгляд через те, що, поновлюючи органу влади строк на апеляційне оскарження, апеляційний суд не аргументував, які причини пропуску відповідного строку він вважав поважними; «просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження» (§ 52 рішення ЄСПЛ).
49. Постановляючи 12 липня 2023 року ухвалу, Велика Палата Верховного Суду повинна була розглянути клопотання ВККС України про відстрочення сплати судового збору та про поновлення строку на апеляційне оскарження, після чого апеляційну скаргу слід було залишити без руху щонайменше для сплати відповідачем судового збору. Крім того, Велика Палата Верховного Суду не могла відмовити у відкритті апеляційного провадження з тієї підстави, що ВККС України як юридична особа існувала на час ухвалення рішення суду першої інстанції, продовжує далі існувати відповідно до даних ЄДР і «не перебувала у стані перетворення».
Суддя Д. А. Гудима
[1] Різновидом цих заяв є відзив на позовну заяву (частина друга статті 159, стаття 162 КАС України).