Справа № 320/3720/23
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2023 року № 320/3720/23

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду у Житомирській області про визнання протиправним рішення та зобов`язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду у Житомирській області про визнання протиправним рішення та зобов`язати вчинити певні дії, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №12 від 18.07.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 з 11.07.2022 пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії пенсійного органу щодо відмови у зарахуванні період навчання з 01.09.1985 по 28.06.1990 в інституті народного хазяйства до загального трудового є незаконною та необґрунтованою, оскільки в трудовій книжці позивача вказано вказаний період навчання, а тому підстави для відмови у зарахуванні вказаного періоду, у зв`язку з неточностями у дипломі, відсутні.

Позивач у позовній заяві зауважив, що основним документом підтверджуючим страховий стаж є трудова книжка, ведення якої регулює «Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників», яку затверджено наказом Міністерства Праці України, Міністерства Юстиції України та Міністерством Соціального Захисту Населення України №58 від 29.07.1993. Факт не включення вказаного періоду до загального стажу для обчислення розміру пенсії та вимагання надання уточнюючої довідки, нічим необґрунтовано та порушує гарантовані Конституцією України та діючим законодавством України (в тому числі про пенсійне страхування) права.

Не погоджуючись з вказаними вище діями пенсійного органу щодо відмови у зарахуванні трудового стажу для призначення пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з викладеними у адміністративному позові позивачем аргументами та доводами, представником Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що на момент звернення позивача до пенсійного органу наданих останнім документів не достатньо для підтвердження наявності необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком, вказані обставини стали підставою для відмови у зарахуванні відповідного страхового стажу, та відповідно для призначення пенсії за віком.

Керуючись викладеним відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог адміністративного позову у повному обсязі.

На день розгляду справи по суті Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не скористались своїм правом, передбаченим ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), щодо надання відзиву на позовну заяву (відзив), інших заяв по суті справи чи клопотань до суду не надходило.

Таким чином, керуючись положеннями ч.6 ст.162 КАС України, суд вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Іллінським РВ УМВС України в Вінницькій області 12.01.1996, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із записів трудової книжки позивача серія НОМЕР_2 від 15.08.1990, ОСОБА_2 :

- з?3 01.09.1985 по 28.06.1990 навчався в інституті народного хозяйства;

- ??з 15.08.1990 по 30.12.1993 працював на посаді економіста у фірмі «МІКСТ»;

??- з 08.02.1994 по 05.05.1994 працював інспектором охорони в охоронному агентстві «Зарема»;

??- з 17.10.1994 по 29.11.1994 працював бухгалтером в банку «Ніккомбанк»;

- з 19.04.2016 по 28.04.2016 прадював обвалювальником мяса в ТОВ «Столиччя-Торг»;

??- з 16.03.2021 по цей час працює охоронцем в ТОВ «Санаторій Маяк».

11.07.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно ст.30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

По принципу екстериторіальності розгляд заяви позивача було здійснено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області та було прийнято рішення від 18.07.2022 №12 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності.

У вказаному рішенні зазначено, що відповідно до ст.30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності за наявності такого страхового стажу визначений ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю 2 та 3 груп від 52 до 55 років становить 13 років. Страховий стаж особи становить 7 років 11 місяців 29 днів.

В спірному рішенні також зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано:

- періоди навчання з 01.09.1985 по 28.06.1990 згідно диплому серії НОМЕР_3 , оскільки ПІБ в дипломі «Черномаз» не відповідає паспортним даним «Чорномаз».

Не погоджуючись з вказаним рішенням пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії, вважаючи його такими, що порушує права та інтереси, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Аналогічне визначення міститься в ч.1 ст.24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, до 01.01.2004 стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так, приписами ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Крім того, у відповідності до п.«д» ст.56 Закону №1788-ХІІ, який діяв раніше та норми якого застосовуються до 01.01.2004, чітко передбачено, що до стажу роботи зараховується також: «навчання у вищих і середніх, спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі». Після 01.01.2004 до страхового стажу не зараховуються періоди навчання в училищах, вищих, середніх та інших навчальних закладах

В свою чергу, беручи до уваги спірні правовідносини, суд звертає увагу, що у відповідності до ст.62 Закону №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно із ст.48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі Порядок №637), якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Так, пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з аналізу вказаних вище приписів чинного законодавства, суд приходить до висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку №637.

Щодо питання про обґрунтування пенсійним органом підстави для відмови у призначенні пенсії, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як вже було встановлено судом вище, в якості підстави для відмови у зарахуванні періоду навчання з 01.09.1985 по 28.06.1990 в інституті народного хазяйства до загального трудового, пенсійним органом було вказано, що ПІБ в дипломі серії НОМЕР_3 «Черномаз» не відповідає паспортним даним «Чорномаз».

В свою чергу, суд критично ставиться до зазначеної позиції відповідача, з огляду на наступне.

Як вже було зауважено судом вище, у відповідності до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У п.20 Порядку №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі №291/99/17 (адміністративне провадження № К/9901/24469/18).

Суд зауважує, що за приписами п.20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Зважаючи на викладені вище норми чинного законодавства можна чітко встановити, що лише у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці, особа має право подати до органів пенсійного фонду довідку, що містить інформацію на підтвердження загального страхового стажу.

Аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи/навчання для визначення стажу роботи виникає лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Судом встановлено, що трудова книжка, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, підтверджує спірний період навчання позивача, проте, містить деякі недоліки оформлення, що й слугували підставою для відповідача щодо відмови у врахуванні спірних періодів роботи до загального стажу позивача.

Як слідує з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1985 по 28.06.1990 в інституті народного хазяйства, так як ПІБ в дипломі не відповідає паспортним даним.

Як слідує із аналізу наведених вище правових положень, основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Разом з тим, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, а тому її неналежне ведення відповідними особами не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Таким чином, суд зазначає, що недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а.

За таких обставин пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки та інших документів щодо відомостей про періоди роботи на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Водночас, за змістом наведених норм відповідальним за заповнення трудової книжки та інших відповідних документівє підприємство-роботодавець.

За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Також відповідачем не надано доказів того, що позивач не навчався або його період навчання не відповідає дійсності, чи записи у трудовій книжці позивача зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.

Крім того, як слідує з матеріалів справи, оскільки у позивача наявна трудова книжка, до якої внесено відповідний період навчання, твердження відповідача про необхідність надання позивачем документів, що підтверджують встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності диплома позивачу є необґрунтованим в силу закону.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 з 11.07.2022 пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно п.4.7 вказаного Порядку, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

В свою чергу, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. При цьому під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд звертає увагу, що в даному випадку, пенсійним органом при вирішенні питання щодо зарахування до загального стажу періоду навчання, не досліджувались належним чином всі надані позивачем документи, не витребувались інші додаткові документи на підтвердження страхового стажу, що в свою чергу призвело до того, що пенсійний орган уникнув обов`язок щодо надання належної оцінки таким документам.

В свою чергу, суд зауважує, що лист-відповідь та рішення територіального управління Пенсійного фонду України не містять жодних обґрунтувань щодо наявності належних та допустимих обставин відсутності підстав для зарахування трудового стажу, окрім формулювання щодо допущення помилок в оформленні наданих певних документів.

При цьому відповідачем не вимагались у уповноважених органів жодні довідки, в той час як чинним законодавством чітко встановлено, що пенсійний орган має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб документів у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідачем не було здійснено всебічного, повного і об`єктивного розгляду поданих позивачем документів для призначення пенсії, а прийняте рішення щодо відмови у її призначенні є необґрунтованим та передчасним.

Крім того, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст.2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

В даному конкретному випадку, призначенню пенсії передує встановлення наявності права на таку пенсію, як то вік та стаж роботи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права позивача, є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності, зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1985 по 28.06.1990 в інституті народного хозяйства, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Предметом позову є одна вимога немайнового характеру, яка хоч і задоволена частково, але розмір компенсації за сплачений судовий збір суд визначає, виходячи з кількості (а не з розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог. Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16.06.2020 у справі №620/1116/20.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи платіжного доручення, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 075,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1 075,00 грн, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області, оскільки, саме прийняття останнім оскаржуваного рішення стало підставою для звернення позивача до суду.

Керуючись ст.6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду у Житомирській області про визнання протиправним рішення та зобов`язати вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №12 від 18.07.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (адреса: 08500, Київська область, місто Фастів, вулиця Андрія Саєнка, будинок 10, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про призначення пенсії по інвалідності, зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1985 по 28.06.1990 в інституті народного хозяйства, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у розмірі 1 075,00 грн (одна тисяча сімдесят п`ять гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області (адреса: 10002, місто Житомир, вулиця Ольжича, будинок 7, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.