Справа № 340/1765/23
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2023-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року м. Кропивницький Справа № 340/1765/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Науменка В.В.

при секретарі судового засідання Гловацькій М.О.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача - Гури К.В.

представника відповідача-1 - Вахатової І.О.

представника відповідача-2 - Бакаєвої М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби України з питань праці (вул. Десятинна, 14, м. Київ, 01601, ), Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. Армстронга Ніла, 1Д, м. Дніпро, ), про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через уповноваженого представника адвоката Гуру К.В., звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці №44-КТ від 08.03.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Державну службу України з питань праці () поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці;

- стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.03.2023 року;

- допустити негайне виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць;

- стягнути з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача було звільнено з займаної посади на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці у Кіровоградській області. Водночас, позивач наголошує, що фактично відбулась не ліквідація, а реорганізація державного органу, оскільки усі функції та завдання Управління Держпраці у Кіровоградській області було передано новоствореному органу - Південно-Східному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці, куди також переведено майже усіх працівників Управління Держпраці у Кіровоградській області та передано усе майно зазначеного управління.

За таких підстав, позивач вважає, що вказаний орган є правонаступником ліквідованого, а йому повинні були запропонувати рівнозначну посаду у новоствореному органі або ж одразу перевести його на таку посаду, оскільки він має переважне право на працевлаштування.

Водночас, жодних посад в Південно-Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці йому запропоновано не було, а на вакантну посаду заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яку він вважає рівнозначній тій, що ним була зайнята на момент звільнення, призначено іншу особу, не з числа працівників Управління Держпраці у Кіровоградській області.

Вважає своє звільнення незаконним, просить поновити його права шляхом поновлення на посаді заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, як рівнозначній займаній, оскільки орган, з якого його звільнили, фактично припинив виконання своїх функцій, та, на думку позивача, поновлення на раніше займаній посаді є неможливим.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 12.04.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено порядок та строки вчинення процесуальних дій, призначено підготовче засідання у справі (а.с. 77).

25.04.2023 від представника позивача надійшла заява про уточнення пункту 3 прохальної частини позовної заяви (а.с. 91-92).

27.04.2023 від відповідача-1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач-1 позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №14 від 12.01.2022, наказу Держпраці №15 від 17.01.2022 проведено саме ліквідацію Управління Держпраці у Кіровоградській області, а не реорганізацію, відтак у відповідача не виникало обов`язку пропонувати позивачу вакантні посади. Наголошує, що позовні вимоги щодо поновлення позивача на посаді заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці не ґрунтуються на нормах закону, оскільки поновлення на роботі працівника можливе лише на посаді, яку він займав до звільнення, а жодних посад в Південно-Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці позивач ніколи не займав (а.с. 105-107).

01.05.2023 від представника відповідача-1 до суду надійшли додаткові письмові пояснення, якими відповідач-1 зазначає, що перед звільненням позивачу пропонувались вакантні посади згідно наданого переліку, проте позивач не виявив бажання працевлаштуватись на жодній з них, відповідних заяв до суб`єкту призначення не подавав (а.с. 111).

03.05.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач вважав доводи, викладені у відзиві, такими, що не спростовують позовних вимог, наполягав на задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 145-148).

16.05.2023 від відповідача-1 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що відповідач-1 наполягає на позиції, висловленій у відзиві та додаткових поясненнях, позов не визнає та вважає його безпідставним, наголошує, що посада, на яку позивач просить суд його поновити, на даний час не є вакантною, а питання щодо призначення особи на конкретні посади державної служби є дискреційними повноваженнями відповідача. Також звертає увагу суду, що позивачем у вступній частині позову зазначено відповідачем-2 Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, у той час, як позовні вимоги звернені до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 180-182).

05.07.2023 від позивача до суду надійшли додаткові письмові пояснення, відповідно до яких позивачем наголошується, що жодних конкурсів на зайняття вакантної посади заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці не проводилось та не могло проводитись через дію Закону України «Про правовий режим воєнного стану», а у позивача було переважне право на залишення на роботі (а.с. 201-203).

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити.

Позивач суду пояснив, що працював начальником Управління Держпраці у Кіровоградській області. Дійсно, на початку 2022 відповідно до постанови Кабінету Міністрів та наказу Держпраці розпочалась процедура ліквідації Управління Держпраці у Кіровоградській області, створено ліквідаційну комісію, при чому спочатку саме його було призначено головою такої комісії. Водночас, усе майно Управління Держпраці у Кіровоградській області було передано до новоствореного Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, та усі працівники Управління Держпраці у Кіровоградській області, за деякими виключеннями, також були переведені до новоствореного органу - спочатку були звільнені в управлінні, що ліквідовувалось, а потім прийняті на роботу у новоствореному управлінні, жодних конкурсів не проводилось. Усі без виключення функції та завдання Управління Держпраці у Кіровоградській області були передані новоствореному управлінню. Зазначене переконало позивача у тому, що фактично відбувається реорганізація державного органу, а не його ліквідація, а новостворений орган є правонаступником ліквідованого. Позивач зазначає, що оскільки суб`єктом його призначення, як начальника Управління, був вищестоящий орган - Державна служба з питань праці, він саме від нього очікував свого переведення до новоствореного органу, так як був упевнений у своєму переважному праві на залишення на роботі. Проте, суб`єктом призначення його було просто звільнено, без подальшого працевлаштування, а на рівнозначну посаду, яка була вакантна на той час - заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, призначено іншу особу, не з числа звільнених працівників Управління Держпраці у Кіровоградській області. Зазначив, що дійсно отримував перелік вакантних посад, проте форма цього документу не дозволяла встановити істотні умови праці за такими вакансіями, зокрема - рівень оплати праці, місцезнаходження робочого місця, функціональні обов`язки, тощо. Наголосив, що саме відповідач-1 повинен був працевлаштувати його та запропонувати конкретні посади, які повинні бути рівнозначними тій, з якої його було звільнено, тому він з цього приводу не звертався до відповідачів з жодними заявами.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) позовні вимоги не визнала, у задоволенні позову просила суд відмовити, наполягала на позиції, викладеній у відзиві, додаткових поясненнях та запереченні.

Пояснила, що відносно Управління Держпраці у Кіровоградській області проводиться процедура ліквідації у відповідності до постанови КМУ та відповідного наказу Держпраці. Наголосила, що вищевказані документи визначають саме процедуру ліквідації та не передбачають жодної реорганізації, правонаступництва, тощо, а тому відповідні твердження позивача є надуманими та такими, що не підтверджується жодними доказами а навпаки, суперечать наявним матеріалам. Зазначила, що Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці не є правонаступником Управління Держпраці у Кіровоградській області. Наголосила, що позивач був звільнений за п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», яка не передбачає обов`язку роботодавця працевлаштовувати звільненого працівника, пропонувати йому інші посади. Наполягає, що уся передбачена законом процедура звільнення відповідно до вказаної норми закону відповідачем-1 була дотримана, а відтак наказ про звільнення позивача є законним та підстави для його скасування відсутні. Також пояснила, що позивачу перед звільненням пропонувались вакантні посади, проте згоди позивача щодо призначення на будь-яку з них отримано не було.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у задоволенні позову просила відмовити, підтримала позицію, викладену відповідачем-1.

Суду пояснила, що вважає поновлення позивача на посаді заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці таким, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки позивач жодного дня не працював у вказаному державному органі, а поновлення звільненого працівника можливе лише на посаді, з якої його було звільнено.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Щодо зазначення позивачем у якості відповідача-2 - Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, про що наголошено представником відповідача-1 у запереченнях, суд зазначає наступне.

Дійсно, позивачем у вступній частині позову у якості відповідача-2 зазначено Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, у той час, як інші реквізити цієї особи - код ЄДРПОУ, адреса, електронна адреса, номер телефону, офіційний сайт, відносяться саме до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. Зміст позову, його описова та резолютивна частини свідчать про спрямування позовних вимог саме до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, що у своїй сукупності вказує на допущення позивачем описки під час складання позовної заяви.

На переконання суду, така описка не впливає на зміст позовних вимог та суть спору, а отже суд продовжує розгляд справи.

Щодо суті спору, судом встановлено наступне.

Відповідно до наказу Держпраці від 21.07.2020 №59-кт ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області, що підтверджено даними трудової книжки позивача (а.с. 20-21) та сторонами не заперечувалось.

Постановою Кабінету Міністрів України №14 від 12 січня 2022 року вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за відповідним переліком (пункт 1 Постанови) та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за відповідним переліком (пункт 2 Постанови) (а.с. 23-26).

Наказом Держпраці №15 від 17.01.2022 на виконання постанови Кабінету Міністрів України №14 від 12.01.2022 визначено ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці у Кіровоградській області (а.с. 22). Цим же наказом створено ліквідаційну комісію.

31.01.2023 позивача під особистий підпис попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с. 18).

Наказом №44-КТ від 08.03.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці у Кіровоградській області (а.с. 17).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 889-VIII).

За наведеним у статті 1 Закону № 889-VIII визначенням, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно пункту 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до частини 1 статті 87 Закону, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Частиною 3 статті 87 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Згідно з частинами другою, третьою статті 81 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 110 ЦК України, юридична особа ліквідується за рішенням її учасників, суб`єкта управління державної або комунальної власності або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначає Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно статті 1 Закону, систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України. Міністерства забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики. Повноваження міністерств, інших центральних органів виконавчої влади поширюються на всю територію держави.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону, міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону № 3166-VI територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.

За змістом частини четвертої статті 21 Закону № 3166-VI територіальні органи центрального органу виконавчої влади набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи та припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію їх припинення.

Постановою КМ України від 20 жовтня 2011 року № 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Судом встановлено, що відповідно до пунктів 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України №14 від 12.01.2022 (далі - Постанова №14), Кабінет Міністрів України постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1 та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.

Зі змісту вказаних додатків до Постанови №14, серед органів, що ліквідовуються, зазначено Управління Держпраці у Кіровоградській області, а серед органів, що утворюються - Південно-Східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 Постанови №14, територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Водночас, підпунктом 3 пункту 3 Постанови №14 визначено, що міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області.

Наказом Державної служби з питань праці від 03.08.2018 №84 затверджено Положення про Управління Держпраці у Кіровоградській області, яким, серед іншого, затверджено завдання та функції Управління (а.с. 27-44).

Крім цього, наказом Державної служби України з питань праці від 23.09.2022 №167 затверджено Положення про Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, яким також, серед іншого, затверджено завдання та функції такого управління (а.с. 46-59).

Порівнюючи функції та завдання Управління Держпраці у Кіровоградській області, затверджені наказом Державної служби з питань праці від 03.08.2018 №84, та функції та завдання Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, затверджені наказом Державної служби України з питань праці від 23.09.2022 №167, суд приходить до висновку про їх тотожність.

Суд також звертає увагу на долучені позивачем до матеріалів справи судові рішення (ухвали) у справах 340/335/23, 340/5471/22, 340/10418/21, де за клопотанням Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці проводилась заміна сторони у справі (стягувача у виконавчому провадженні) - Управління Держпраці у Кіровоградській області на його правонаступника - Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (а.с. 149-158).

За таких обставин суд приходить до висновку, що Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є правонаступником Управління Держпраці у Кіровоградській області, що у свою чергу спростовує доводи відповідача про ліквідацію цієї юридичної особи публічного права без правонаступництва.

Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Встановлені вище обставини підтверджують, що фактично відбулася реорганізація територіальних органів Державної служби з питань праці - Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області як юридичних осіб публічного права шляхом злиття у Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, а не їх ліквідація.

До правонаступника - новоствореної юридичної особи - Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися Управлінням Держпраці у Кіровоградській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №140/90/20, від 28 грудня 2022 року у справі 340/376/20.

Таким чином, оскільки на переконання суду у даному випадку відбулась реорганізація, а не ліквідація державного органу, відповідач мав у відповідності до абзаців 2 та 3 частини 3 ст. 87 Закону № 889-VIII одночасно з попередженням про звільнення запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому позивач мав переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Звільнення позивача за даних обставин мало відбутись лише за відсутності можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Суд також вважає за необхідне підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині, неврегульованій спеціальним законодавством.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи своєчасно попереджувався він про наступне вивільнення.

Отже, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20, від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому, суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20, від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14 та від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що позивачу після повідомлення про наступне звільнення пропонувався перелік вакантних посад.

Надаючи оцінку зазначеному документу (а.с. 124-125), суд констатує, що наданий відповідачем перелік посад не містить інформації щодо істотних умов праці, а саме: в якому саме територіальному органі Держпраці (або ж його апараті) відкриті запропоновані посади; де саме (в якому населеному пункті) розташоване робоче місце, які функціональні обов`язки має виконувати працівник, які кваліфікаційні вимоги ставляться до такого працівника, які умови оплати праці, розпорядок дня, тощо.

Суд також зазначає про відсутність даних щодо категорії державної служби у запропонованих вакансіях та відсутності будь-яких даних щодо того, чи є зазначені вакансії рівнозначними посаді, з якої позивача було звільнено.

Зазначений список вакансій не містить також даних щодо дати, на яку такі вакансії були відкриті, а також інформації, чи були відкриті такі вакансії та/або з`явились нові саме на момент звільнення позивача.

Відсутня також інформація про те, що наданий список вакансій є вичерпним та відсутні будь-які інші вакансії, які б відповідали вимогам ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, в Держпраці чи його територіальних органах на момент звільнення позивача.

Водночас, за твердженням позивача, на момент його звільнення була вакантна посада заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яка за своїми функціональними обов`язками та категорією державної служби була рівнозначною тієї, з якої позивача звільнено. Такі твердження відповідачами спростовано не було.

Водночас, така посада позивачу не пропонувалась, що відповідачем-1 не заперечується.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем-1 не доведено того, що позивачу перед звільненням було запропоновано усі вакантні рівнозначні посади державної служби або, як виняток, нижчі посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей позивача, які були відкриті в Держпраці та його територіальних органах на час звільнення позивача, що свідчить про недотримання відповідачем вимог частини 3 ст. 87 Закону № 889-VIII та відповідних норм КЗпП України.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи, які були встановлені судом під час розгляду цієї справи, суд вважає, що відповідач-1 у справі, який у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, в порушення вимог ч. 2 ст. 77 КАС України не довів правомірності своїх дій та рішень, які є предметом оскарження у цій адміністративній справі, а спірний наказ про звільнення позивача з державної служби не відповідає критеріям, визначеним у статті 2 КАС України, що є підставою для визнання протиправним та скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, наказ Державної служби України з питань праці від 08.03.2023 №44-КТ «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню.

В свою чергу, порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, встановивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Суд зазначає, що у Верховному Суді сформувалася судова практика щодо застосування частини першої статті 235 КЗпП України до подібних правовідносин, що відображено зокрема у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 20 січня 2021 року у справі №804/958/16, від 11 лютого 2021 року у справі №640/21065/18, від 31 травня 2021 року у справі №0840/3202/18, від 06 липня 2021 року у справі №640/3456/20, від 06 липня 2021 року у справі №640/1627/20.

Судом встановлено, що позивач до звільнення займав посаду начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області.

Станом на момент розгляду даної справи, згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління Держпраці у Кіровоградській області () перебуває у процесі ліквідації, реєстраційний запис про його припинення відсутній, тобто на даний час воно не є ліквідованим.

За таких обставин, позивач підлягає поновленню на посаді, яку він займав до незаконного звільнення, а саме - начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області.

Водночас, позовні вимоги щодо поновлення позивача не на посаді, з якої його було звільнено, а на посаді заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яку позивач не обіймав, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону з підстав, викладених вище, а тому задоволенню не підлягають.

Суд зазначає, що відповідно до п. 9 Положення про Управління Держпраці у Кіровоградській області, затвердженого наказом Державної служби з питань праці від 03.08.2018 №84, начальник управління призначається на посаду та звільняється з посади Головою Державної служби з питань праці.

Отже, саме відповідач-1 є роботодавцем - суб`єктом призначення щодо посади, яку займав позивач, а тому є належним відповідачем у справі та має поновити позивача на посаді, з якої останнього було незаконно звільнено, та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України, передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), застосовується у випадках: вимушеного прогулу, а також в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пункт 1 Порядку №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що у випадку стягнення з роботодавця середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, розмір такої заробітної плати визначається шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку працівника на кількість робочих днів вимушеного прогулу. При цьому, розмір середньоденного заробітку обчислюється за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У випадку вимушеного прогулу через незаконне звільнення з роботи, подією, з якою пов`язана виплата середньої заробітної плати, є таке звільнення, а тому середньоденний заробіток, відповідно до положень Порядку №100, обчислюватиметься за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому особу було звільнено з роботи.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено 08.03.2023.

Відтак, для обчислення розміру середньої заробітної плати слід брати середньоденну заробітну плату, розраховану за 2 календарні місяці роботи, що передували даті звільнення, тобто за січень та лютий 2023 року.

Позивачем надано довідку про доходи №КР/1/4292-22 від 12.04.2023 (а.с. 93), відповідно до якої за січень 2023 року позивачем отримано доходу у розмірі 18308,00 грн., за лютий 2023 року - у розмірі 18308,00 грн.

За січень та лютий 2023 року позивачем фактично відпрацьовано 42 робочі дні, відтак середньоденна заробітна плата складає 871,80 грн. ((18308.00 + 18308,00) / 42).

Аналогічний розрахунок наведено позивачем у позовній заяві, відповідачами жодних заперечень щодо його правильності та обґрунтованості не надано.

Право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникло у позивача з дня, наступного за днем незаконного звільнення, тобто з 09.03.2023.

Кількість робочих днів з 09.03.2023 по 13.07.2023 (дата ухвалення рішення у справі) складає 91 день (17-березень 2023 + 20-квітень 2023 + 23-травень 2023 + 22-червень 2023 + 9-липень 2023).

Отже, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача-1 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.03.2023 по 13.07.2023 у розмірі 79333,80 грн. (871,80 грн. Х 91 день).

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України, рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби (у межах суми стягнення за один місяць) - виконуються негайно.

Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, суд вважає за необхідне з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень допустити до негайного виконання рішення суду у частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за 1 місяць.

Отже, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Доказів понесення сторонами судових витрат у справі на час ухвалення рішення до суду не надано, отже підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби України з питань праці (вул. Десятинна, 14, м. Київ, 01601, ), Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. Армстронга Ніла, 1Д, м. Дніпро, ), про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 08.03.2023 №44-КТ «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області з 09.03.2023.

Стягнути з Державної служби України з питань праці (вул. Десятинна, 14, м. Київ, 01601, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.03.2023 по 13.07.2023 включно у розмірі 79333,80 грн.

Рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за 1 місяць допустити до негайного виконання.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 24 липня 2023 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО