Справа № 500/3748/23
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

Справа №500/3748/23

24 липня 2023 рокум. Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Мартиць О.І. перевіривши виконання вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2023 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просить:

визнати бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо невідновлення порушеного права на отримання належного звання "полковник міліції" протиправною;

зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України:

видати наказ про внесення змін до наказу Міністерства внутрішніх справ України по особовому складу про присвоєння чергових звань, прийнятому в період з 28.06.2013 по 10.12.2013 (у тому числі від 27 червня, 31 липня, 30 серпня, 30 вересня, 31 жовтня, 29 листопада) шляхом доповнення його відомостями про присвоєння підполковник міліції ОСОБА_1 , особистий номер М-025203, начальник управління інформаційно-аналітичного забезпечення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, чергового спеціального звання "полковник міліції",

направити такий виданий наказ та витяг із зміненого ним наказу МВС України до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області (вул. Валова, 11, м. Тернопіль, 46001, ) для долучення до особової справи та зміни спеціального звання з "підполковник міліції" на "полковник міліції", що зазначене у наказі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 10.12.2013 №261о/с та внесення змін до опису справи та облікових документів у ній.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ (міліції) з вересня 1994 по 10 грудня 2013 року. На пенсію звільнений на підставі наказу УМВС України в Тернопільській області від 10.12.2013 №261о/с у запас Збройних сил за п.64 "б" (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 у спеціальному званні "підполковник міліції" з посади начальника Управління інформаційно-аналітичного забезпечення УМВС, яку обіймав з 04.10.2011 згідно наказу УМВС від 04.10.2011 №234о/с. Перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України з 11.12.2013 як пенсіонер МВС України.

У червні року його звільнення зі служби сплив 5-річний строк з дати присвоєння йому чергового спеціального звання "підполковник міліції" згідно наказу УМВС від 28.06.2008 №1095о/с. Відповідно до штатного розкладу, затвердженого наказом МВС України від 02.06.2011 №270дск, граничне спеціальне звання за його посадою було "полковник міліції". Із урахуванням вимог п.28, п.34 Положення №114, влітку 2013 року очікував дій керівництва УМВС щодо підготовки матеріалів до присвоєння мені чергового звання "полковник міліції", і коли з`ясував, що до МВС матеріали з даного питання не надходили, поставив про це питання перед своїм "куратором" - першим заступником начальника УМВС та начальником УМВС, на що вказані особи повідомили, що він перебуває під дією дисциплінарного стягнення, отже підстави для присвоєння чергового звання відсутні.

Позивач вважає, що у 2013 році керівництвом УМВС протиправно проігноровано вимоги Положення №114, що вилилось у неприсвоєнні йому чергового спеціального звання "полковник міліції", і про що ним зроблено висновок лише після ознайомленням із переліком заохочень та стягнень, що були застосовані до нього протягом служби в органах внутрішніх справ.

Вказує, що упевнився у порушенні безумовно набутого права на присвоєння чергового спеціального звання "полковник міліції", у наявності негативних для нього наслідків такого порушення і вирішив з`ясувати шляхи відновлення свого порушеного права.

На думку позивача, належним способом захисту його права буде зобов`язання МВС України видати наказ МВС України про внесення змін до одного з наказів МВС України по особовому складу про присвоєння спеціальних звань, виданого у період з 28.06.2013 по 10.12.2013 (у тому числі від 27 червня, 31 липня, 30 серпня, 30 вересня, 31 жовтня, 29 листопада) шляхом доповнення такого наказу відомостями про присвоєння йому чергового спеціального звання "полковник міліції" з наступним направленням відомостей про зміни до установи, у якій зберігається особова справа колишнього працівника міліції для внесення змін у наявні у ній матеріали.

Таким чином, дії відповідача - Міністерства внутрішніх справ України, які полягають у відмові у задоволенні його звернення від 25.05.2023 щодо відновлення порушеного права із застосуванням діючих на сьогодні правових механізмів, позивач вважає протиправними.

Ухвалою від 11 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з зазначенням підстав для поновлення строку звернення до суду, які можуть бути визнані поважними, а також доказами, що їх підтверджують..

17.07.2023 від позивача до суду поступила заява про поновлення процесуального строку, в якій просить:

визнати причини пропущення строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк,

прийняти позовну заяву від 05.07.2023 до розгляду та відкрити провадження в адміністративній справі №500/3748/23.

Обґрунтовуючи поважність пропуску строку позивач зазначає, що про наявність реальних підстав сумніву у неправомірності неприсвоєння йому чергового звання "полковник міліції" під час служби в органах внутрішніх справ (далі - ОВС) він дізнався випадково, в ході збору матеріалів для обґрунтування необхідності включення до стажу державної служби, який на даний час набуває. Такою підставою стала відповідь Ліквідаційної комісії УМВС України в Тернопільській області від 28.03.2023 №113 про усі застосовані до нього заохочення та стягнення за період служби в органах внутрішніх справ. До отримання цієї відповіді він не був обізнаний із відсутністю у дисциплінарних стягнень, які могли би діяти у період з 28 червня 2013 року по 10 грудня 2013 року - з моменту завершення строку вислуги у попередньому званні і до звільнення з ОВС. До цього моменту у нього не було жодної достовірної інформації про відсутність обмежень у вчасному отриманні належного чергового звання.

Вказує, що врегулювання у досудовому порядку спору, викладеного у позові, законом не обмежене, отже на підставі статті 55 Конституції України "Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань" він звернувся до МВС України із заявою від 25.05.2023 з метою врегулювання порушених питань в межах наявних у відповідача повноважень на що отримав відповідь від 05.06.2023 №М-12836/22-9898-2023, яку і оскаржує у позові. Таким чином, скористався можливістю досудового порядку вирішення спору, що передбачено частиною четвертою статті 122 КАС України, і строк для звернення до адміністративного суду обчислюється з дня вручення йому наведеної відповіді.

При розгляді поданої заяви судом враховано наступне.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята 122 КАС України).

В ухвалі суду від 11.07.2023 про залишення позовної зави без руху було зазначено "Тобто, спірні відносини пов`язані зі проходженням публічної служби, а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають норми частини п`ятої статті 122 КАС України.

Суддя зазначає, що у даній категорії справ законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом."

Суд встановив, що позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом 06.07.2023 тобто з пропуском строку звернення до суду.

Так, на думку позивача, строк для звернення до адміністративного суду обчислюється з дня вручення йому відповіді від 05.06.2023 №М-12836/22-9898-2023 МВС України на заяву від 25.05.2023 з метою врегулювання порушених питань в межах наявних у відповідача повноважень.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду у своєму рішенні від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 навів тлумачення поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Так, суд найвищої інстанції зазначив, що строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

У цій справі Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду також відзначив, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

В ухвалі від 25.03.2021 у справі №9901/86/21, вирішуючи питання дотримання строку з позовною вимогою про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, Верховний Суд зазначив, що "Твердження ж ОСОБА_1 про те, що строк звернення до суду з позовом має обраховуватись, починаючи з 10 березня 2021 року - дати отримання ним трудової книжки, є безпідставними, адже процесуальним законом початок перебігу строку звернення особи до суду з позовом пов`язується саме з датою, коли вона дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, тобто, в даному випадку, про видання Президентом України оскаржуваного Розпорядження".

В ухвалі від 12.03.2021 у справі №9901/64/21 Верховний Суд вказав на таке:

"При цьому, варто зауважити, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду".

Частина друга статті 44 КАСУ України, частина перша статті 45 цього ж Кодексу вказують на те, що учасники справи повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Ці норми конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Отже, учасники справи зобов`язанні діяти вчасно та в належний спосіб, у зв`язку з чим, будь-які зволікання останніх не свідчать про намір добросовісної реалізації права на звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 6, частин першої, другої статті 7 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

На переконання суду позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду позивача упродовж встановленого законом строку, а наведені позивачем у заяві обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, носять суб`єктивний характер, а отже не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Тому суд дійшов до висновку, що підстави для поновлення строку, зазначені позивачем в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду, не є поважними.

Частиною другою статті 123 КАС України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадку, передбаченому частиною другою статті 123 КАС України.

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху або про повернення позовної заяви надсилається особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення (частина шоста статті 169 КАС України).

Керуючись статтями 123, 169, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви невідкладно надіслати позивачу.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Мартиць О.І.