Справа № 160/11215/23
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
24.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області за запитами позивача від 29 квітня та 12 травня 2023 року, а саме: ненадання відповіді щодо результату розгляду справи №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу;
- зобов`язати Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області надати відповіді за запитами від 29 квітня та 12 травня 2023 року, а саме: щодо результату розгляду справи №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позивачем вказано, що згідно з ст.275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Проте, після спливу ста днів з дня відкриття провадження у справі №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відсутня будь-яка інформація в державній ін формаційній системі Єдиний державний реєстр судових рішень (ЄДРСР) щодо результатів її розгля ду, чим, на думку позивач, порушені його права.
Позивачем також зауважено, що 29.04.2023 року та 12.05.2023 року він звертався до відповідача із запитами на отримання інформації щодо результату розгляду справи №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Проте, Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області позивачу не надано відповіді на запити на отримання інформації від 29 квітня та 12 травня 2023 року. Позивач, з посиланням на Закон України «Про доступ до публічної інформації», вважає, що відповідачем незаконно позбавлено його права на забезпечення доступу до інформації шля хом ненадання інформації на вказані запити, у зв`язку з чим, були порушені його права, передбачені ст.32, 40 Конституції України, ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.05.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
26.06.2023 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. На думку відповідача, твердження позивача щодо надання запитів і не отримання інформації стосовно розгляду справи не відповідають дійсності та жодні обставини, зазначені позивачем у позові, не знайшли свого підтвердження. Відповідач зауважив, що позивачем не зазначено, яким чином ним було подано до суду його заяви від 29.04.2023 та 12.05.2023. З наданих до позовної заяви позивачем копій заяв неможливо встановити й факт отримання відповідачем таких заяв, на наданих копіях відсутній штамп суду «Одержано» з відміткою про дату одержання таких запитів судом. Відповідач вважає, що позивачем не надано до суду жодних доказів отримання Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області вказаних запитів.
Також, відповідач звернув увагу на те, що позивач мав повну інформацію щодо руху цивільної справи. При цьому, зауважив, що інформація щодо руху справи міститься на сайті Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, інформація оновлюється і є доступною та публічною.
05.07.2023 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
07.07.2023 року від відповідача до суду надійшли заперечення, в яких він зазначив, що позивачем не надано жодних доказів отримання Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області вказаних запитів. При цьому, зауважив, що відповідачем у відзиві була зазначена вичерпна інформація щодо руху справи №175/3862/22, тому фактично вимога позивача щодо зобов`язання відповідача надати інформацію щодо результатів розгляду його справи №175/3862/22 є безпідставною. Отже, відповідач вважає, що бездіяльність Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області щодо надання відповіді позивачу не має місця.
12.07.2023 року позивачем на виконання ухвали від 10.07.2023 року до суду надіслані запити на отримання інформації від 29.04.2023 року та від 12.05.2023 року.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Як свідчать матеріали справи та підтверджено даними Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Юдіної С.Г. від 12.01.2023 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом/повідомленням сторін. Справу призначено до судового розгляду по суті.
Як зазначив позивач, у зв`язку зі спливом ста днів з дня відкриття провадження у справі №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відсутня будь-яка інформація в державній ін формаційній системі Єдиний державний реєстр судових рішень (ЄДРСР) щодо результатів її розгля ду.
У зв`язку з чим, 29.04.2023 року та 12.05.2023 року позивач звернувся до відповідача із запитами на отримання інформації щодо результату розгляду справи №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Проте, як зазначив позивач, відповідей на запити на отримання інформації розпорядником не надано.
Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача із бездіяльністю відповідача в частині порушення права ОСОБА_1 на інформацію, яка полягає у ненаданні інформації на його запити від 29.04.2023 року та від 12.05.2023 року, у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушене право шляхом визнання такої бездіяльності протиправною та надання відповіді на його запити.
Вирішуючи дану адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Згідно із ст. 2 цього ж Закону, основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.
Згідно із ст. 3 цього ж Закону, основними напрямами державної інформаційної політики є: забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; створення умов для формування в Україні інформаційного суспільства; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб`єктів владних повноважень; створення інформаційних систем і мереж інформації, розвиток електронного урядування; постійне оновлення, збагачення та зберігання національних інформаційних ресурсів; забезпечення інформаційної безпеки України; сприяння міжнародній співпраці в інформаційній сфері та входженню України до світового інформаційного простору.
Відповідно до ст. 4 цього ж Закону, суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація.
Згідно із ст. 5 цього ж Закону, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Згідно із ст. 7 цього ж Закону, право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб`єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939)
Відповідно до статті 1 Закону № 2939, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Стаття 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначає гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації.
Так, право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.
Відповідно до положень статті 6 Закону № 2939, інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 10 Закону № 2939, кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 12 Закону № 2939, суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Частиною 1 статті 13 Закону № 2939 встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Статтею 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначені обов`язки розпорядників інформації, розпорядники інформації зобов`язані: оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; вести облік запитів на інформацію; визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Положеннями статті 19 Закону №2939 визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Відповідно до статті 20 Закону № 2939, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі, якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частини 3 статті 22 Закону № 2939, розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Водночас, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 22 Закону № 2939, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що публічна інформація, як вид інформації виокремлена з-поміж інших за такими ознаками: вона має бути відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях; вона отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; вона перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Відсутність якоїсь із цих ознак має означати, що така інформація не є публічною. При цьому означення «публічна» не звужено повною відкритістю, доступністю інформації. Створені в процесі діяльності суб`єкта владних повноважень документи можуть містити як відкриту інформацію, так і інформацію з обмеженим доступом, яка, однак, не втрачає у зв`язку із цим ознаки публічної. Обов`язок розпорядника інформації надати на запит інформацію, яка є в його володінні, презюмується.
Статтею 23 цього ж Закону регулюється право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації.
Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 24 цього ж Закону встановлена відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1) ненадання відповіді на запит;

2) ненадання інформації на запит;

3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6) несвоєчасне надання інформації;

7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8) нездійснення реєстрації документів;

9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що він звертався до відповідача із запитами від 29.04.2023 року та 12.05.2023 року на отримання інформації, в яких просив надати інформацію щодо результату розгляду справи №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

На виконання ухвали суду 10.07.2023 року позивачем до матеріалів справи були долучені у паперовому вигляді вказані запити, які були досліджені судом.

Разом з тим, суд звертає увагу, що позивачем на виконання ухвали суду 10.07.2023 року до суду не надано оригінали електронних листів, які ним були надіслані 29.04.2023 року та 12.05.2023 року на електронну адресу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області - «іnbох@рvm.dр.соurt.gov.ua» та доказів надсилання та отримання відповідних листів Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

Також, з матеріалів справи, а саме, довідки про перевірку комп`ютерної програми документообігу суду (Д-3), розділу вхідна електронна пошта, вбачається, що запити від позивача від 29 квітня 2023 року та 12 травня 2023 року на отримання інформації щодо результату розгляду цивільної справи №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області не надходили.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 17.04.2019 року по справі № 342/158/17, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

При вирішенні даної адміністративної справи варто зазначити, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення ним дій за наявності нормативно визначеного обов`язку їх вчинити, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичної особи (зокрема, ненадання відповіді на запит тощо).

Обов`язок у наданні відповіді на запит про доступ до публічної інформації виникає у відповідача з дати отримання відповідачем відповідного запиту.

В той же час, оскільки з наданих до суду доказів судом встановлено, що відповідач - Павлоградський міськрайонний суду Дніпропетровської області на адресу електронної пошти - «іnbох@рvm.dр.соurt.gov.ua» не отримував запити позивача від 29 квітня 2023 року та 12 травня 2023 року, суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутня бездіяльність вказаного органу щодо їх розгляду.

Інших доказів на підтвердження відправлення запитів від 29 квітня 2023 року та 12 травня 2023 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позивачем до суду не подано.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області за запитами позивача від 29 квітня та 12 травня 2023 року, а саме: ненадання відповіді щодо результату розгляду справи №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу необхідно відмовити.

Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки вимога позивача про зобов`язання відповідача надати відповіді на запити від 29 квітня та 12 травня 2023 року, а саме: щодо результату розгляду справи №175/3862/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу є похідною від вимоги про визнання протиправною бездіяльності, зважаючи на вищевказані висновки суду, суд вважає, що у її задоволенні також необхідно відмовити.

Відтак, станом на час розгляду справи відсутні підстави вважати, що права позивача на інформацію порушені.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, при розгляді даної справи суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії».

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно д ст.139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник