Справа № 320/1608/22
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2023 року м. Київ № 320/1608/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами cпрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та просить суд скасувати п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нікітіної М.О. від 06.12.2021 (ВП № 67767797).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.05.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Управлінням фактично виконано перерахунок та вжито всіх можливих та належних заходів щодо виплати гр. ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до рішення суду у справі № 320/10863/20 до моменту відкриття виконавчого провадження. Натомість, державний виконавець, визначивши розмір виконавчого збору у сумі 24000,00 грн, не зазначив у мотивувальній частині постанови про відкриття виконавчого провадження відповідного розрахунку. Позивач вважає, що державним виконавцем порушено процедуру винесення, оформлення постанови про стягнення виконавчого збору, тому існують суперечності останньої по її суті в частині необґрунтованості суми виконавчого збору. Враховуючи, що державним виконавцем необґрунтовано визначено суму виконавчого збору, позивач вважає, що правильним способом захисту його порушеного права є визнання протиправним та скасування п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.12.2021 (ВП № 67767797).

07.06.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач вважає, що дії останнього повністю відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Також, звертає увагу, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості щодо фактичного виконання рішення суду, а тому вважає, що всі процесуальні документи прийняті державним виконавцем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

09.06.2022 та 16.06.2022 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній наполягав на задоволенні позовних вимог. Наголошує на тому, що умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання виконавчого документа та вжиття заходів примусового виконання рішення. Позивач акцентує увагу на тому, що в межах виконавчого провадження ВП 67767797 державний виконавець не вчиняв жодних виконавчих дій, а тому у останнього не було підстав для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який зазначено у спірній постанові.

09.06.2022 та 30.06.2022 до суду від позивача надійшли клопотання, у яких останній просив суд проводити розгляд справи без участі його представника.

Зважаючи на неявку учасників справи у судове засідання 01.07.2022 та враховуючи подані позивачем заяви, суд на підставі ч. 9 ст. 205 КАС України ухвалив про продовження розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 у справі № 320/10863/20 позов ОСОБА_2 задоволено повністю: визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в розмірі 1390 грн; зобов`язано Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову щорічну допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі визначеному ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з врахуванням вже виплаченої суми.

Відповідно до ч. 7 ст. 20 Бюджетного кодексу України Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 26.08.2021 № 902, якою затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду у 2021 році.

Згідно з п. 8 зазначеного Порядку боржник формує окремі списки за черговістю виконання рішень відповідно до пріоритетності спрямування коштів, визначеного пунктом 5 Порядку.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 у справі № 320/10863/20 було включено позивачем до реєстру черговості виконання рішень й після надходження фінансування за бюджетною програмою "Забезпечення виконання рішень суду" рішення суду буде виконано.

Таким чином, позивачем вважає, що ним були вжиті всі заходи для виконання рішення суду від 20.08.2021 у справі № 320/10863/20, а виплата коштів ОСОБА_1 можлива виключно після надходження фінансування за програмою "Забезпечення виконання рішень суду" та не залежить від волі та/або бажання позивача.

Поряд з цим, 04.01.2022 на адресу позивача надійшла постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06.12.2021 ВП № 67767797 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 320/10863/20, виданого 18.11.2021 Київським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову щорічну допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі визначеному ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з врахуванням вже виплаченої суми.

П. 3 вказаної постанови постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 24000,00 грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем порушено процедуру винесення, оформлення постанови про стягнення виконавчого збору звернувся до суду з позовом про скасування п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.12.2021 ВП № 67767797.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, 03.12.2021 до відповідача надійшла заява ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2021 № 320/10863/20.

За визначенням ст. 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404 «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Ч. 5 ст. 26 Закону № 1404 передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до п. 7 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі Інструкція № 512/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити:

номер виконавчого провадження;

вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене;

мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову;

резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.

До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Суд звертає увагу, що Законом № 1404 передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення з боржника виконавчого збору.

Так, п. 5 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 передбачено, що у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до абз. 2-4 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

В контексті викладених норм, суд зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження повинна містити відомості про стягнення з боржника виконавчого збору, за виключенням випадків відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих документів про стягнення аліментів.

Таким чином, оскаржуваний п. 3 постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нікітіної М.О. про відкриття виконавчого провадження від 06.12.2021 ВП № 67767797, не створює для боржника жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав та не породжує для нього будь-яких обов`язків, оскільки за своєю суттю лише інформує про стягнення виконавчого збору.

Суд вважає необхідним звернути увагу позивача, що за змістом ч. 3, 4 ст. 27 Закону № 1404 за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

В контексті викладених норм суд констатує, що правові наслідки для позивача створює саме постанова про стягнення виконавчого збору, позаяк саме на підставі такої постанови з боржника стягується виконавчий збір.

Так, п. 8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нікітіною М.О. прийнято постанову від 06.12.2021 ВП № 67767797 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 24000,00 грн.

Натомість, вказана постанова позивачем не оскаржена.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що в оскаржуваній частині постанова про відкриття виконавчого провадження не створює жодних правових наслідків для позивача, а тому скасуванню не підлягає.

Крім того, про відсутність порушеного права позивача свідчить і те, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нікітіної М.О. від 31.01.2022 ВП № 67767797 виконавчий лист № 320/10863/20 від 18.11.2021 повернуто стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404 (законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення).

Позивач наполягав на тому, що фактично до відкриття виконавчого провадження останній виконав рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 у справі № 320/10863/20, проте, матеріали справи не містять доказів оскарження постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Таким чином, з 31.01.2022 постанова про відкриття виконавчого провадження від 06.12.2021 ВП № 67767797 не створює жодних правових наслідків для позивача.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 287 КАС України,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.