Справа № 160/13099/23
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, -
13 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_2 ), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Старшого інспектора ПК віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » лейтенанта ОСОБА_2 , як уповноваженої особи НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 19.05.2023 № 1356 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач мотивує позовні вимоги тим, що 19.05.2023 року, супроводжуючи батька, ним старшому інспектору М. Маширу, який діяв як уповноважена особа НОМЕР_1 прикордонного загону, було надано всі необхідні документи, однак, відповідачем було винесено рішення №1356 від 19.05.2023 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку.
Позивач зауважує, що рішення винесено на підставі Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну гр. України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995. Проте, в оскаржуваному рішенні не зазначено конкретних документів, які не були подані позивачем і які є необхідними для перетинання державного кордону. На усне питання позивача, яких саме документів йому не вистачає для перетинання кордону разом з хворим батьком, позивачу було повідомлено про можливість оскарження рішення, а який саме документ відсутній, пояснити старший сержант ОСОБА_3 не зміг.
Отже, позивач вважає оскаржуване рішення протиправним, необгрунтованим і таким, що прийнято за відсутності передбачених законодавством підстав, оскільки, на думку позивача, ним було надано до пункту пропуску всі необхідні документи для підтвердження права на перетинання державного кордону.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, зокрема, з посиланням на норми законодавства, вказав, що позивач намагався перетнути державний кордон на виїзд з України як супроводжуюча особа свого батька інваліда II групи по довідці до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, яку відповідно до постанови КМУ від 28.10.2022 №1212 «Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України», виключено з переліку документів, що підтверджує інвалідність. Отже, на думку відповідача, на момент оформлення для перетинання державного кордону на виїзд з України, наданий пакет документів не надавав позивачу права на виїзд, а тому, відповідач вважає, що дії посадових осіб НОМЕР_1 прикордонного загону щодо відмови в перетині Державного кордону України були правомірні та відповідали вимогам чинного законодавства.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується паспортом Громадянина України серії НОМЕР_3 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком позивача.
Згідно з довідкою до акту огляду медико-санітарною експертною комісією серії 12 ААГ №178324 від 25.04.2023 року, виданої Психіатричною МСЕК №3 м. Кривий Ріг, ОСОБА_4 встановлено II групу інвалідності, безстроково.
Відповідно до висновку №104 лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І та II групи внаслідок психічного розладу, ОСОБА_4 проживає разом із його сином - ОСОБА_1 та потребує постійного стороннього догляду з 05.05.2023 року.
Згідно з актом №1 встановлення факту здійснення догляду від 15.05.2023, виданого виконавчим комітетом П`ятихатської міської ради, позивач доглядає за своїм батьком.
19.05.2023 року, супроводжуючи батька, позивачем старшому інспектору М.Маширу, як уповноваженій особі НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, були надані перелічені вище документи разом із закордоним паспортом громадянина України.
19.05.2023 року старшим інспектором М.Маширом було прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який досяг 16-річного віку № НОМЕР_5 .
Згідно з даним рішенням, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні», «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» громадянину України ОСОБА_1 було відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ №57 від 27.01.1995 року.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Зазначене кореспондується також з положеннями ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-XII. При цьому вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.
Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ.
Пунктом 3 вказаного вище Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41- 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
В подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України, який діє і на теперішній час.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Отже, враховуючи те, що станом на час виникнення спірних у даній справі відносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України "Про прикордонний контроль".
Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».
Так, згідно з п. 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2022 №1044 «Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України» внесено зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.
Вказаною постановою КМУ викладено в новій редакції пункт 2-1 Правил, відповідно до якого у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, перетинати державний кордон мають право, зокрема, особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.
З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що перетинати державний кордон України в умовах воєнного стану мають право, зокрема, особи, які здійснюють постійний догляд за особами з інвалідністю I чи II групи і супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності ряду документів, в тому числі акта встановлення факту здійснення постійного догляду за особами з інвалідністю.
Частинами 1, 3 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України "Про звернення громадян" або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.
Під час судового розгляду відповідачем не заперечується те, що маючи намір перетнути державний кордон України, позивач пред`явив старшому інспектору ПК віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » лейтенанту Максиму Маширу, як уповноваженій особі НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , довідку до акту огляду медико-санітарною експертною комісією серії 12 ААГ №178324 від 25.04.2023, виданої Психіатричною МСЕК №3 м. Кривий Ріг, висновок №104 лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І та II групи внаслідок психічного розладу, акт №1 встановлення факту здійснення догляду від 15.05.2023, закордоний паспорт за номером НОМЕР_6 .
Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідач в якості підстави для відмови в перетинанні державного кордону зазначив Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ №57 від 27.01.1995 року, без конкретного посилання на конкретні статті та пункти нормативно-правових актів.
Проте, відповідно до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у перетинанні державного кордону може бути відмовлено лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, суд застосовує до спірних правовідносин практику Верховного Суду викладену у постанові від 5 березня 2020 року у справі №640/467/19, в якій зазначено, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав прийняття (фактичних і юридичних) таких актів, а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття. Суд зазначає, що не наведення мотивів прийнятих рішень не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, за яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм належну правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність прийнятого рішення.
Питання тлумачення та застосовування національного законодавства є, перш за все, компетенцією національних органів влади. Проте Суд повинен перевірити, чи породжує спосіб тлумачення та застосування національного законодавства наслідки, що відповідають принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (п.41 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України», рішення у справі «Скордіно проти Італії»
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія.
Суд критично оцінює вказані доводи відповідача, що при перетині державного кордону на виїзд з України, наданий пакет документів не надавав позивачу права на виїзд.
Крім того, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, який повинен довести правомірність прийнятого рішення, не навів жодного доводу щодо того, що в оскаржуваному рішенні встановлені підстави для прийняття рішення про відмову позивачу в перетині державного кордону.
Суд вважає, що відсутність в оскаржуваному рішенні мотивів його прийняття взагалі позбавляє можливості позивача навести аргументи щодо їх неправомірності. Акт індивідуальної дії не відповідає вимогам обґрунтованості та вмотивованості. При цьому саме невідповідність акту індивідуальної дії вимогам обґрунтованості та вмотивованості призводить до його протиправності.
Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду (від 04.12.2018 року по справі №821/1173/17, від 09.07.2019 року у справі №140/2093/18).
Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенств а права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно д о норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністратив ній справі, підтвердженихтими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з нада нням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення маєвідповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно з положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна вста новити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатні ми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність абовідсутніс ть обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, щомають значення для справи, суд вирішує відповідно до сво го внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґру нтуються її вимоги та заперечення, крімвипадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта вла дних повноважень обов`язок щододоказування правомірності свого рішення, дії чи бездіял ьності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їхбезпосередньому, всебічному, повному та об`єктивном у дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Судоцінює на лежність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаєм ний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами наведені позивачем доводи, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 19.05.2023 № 1356 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виїзд з України.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник