Справа № 320/9971/23
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2023-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2023 року № 320/9971/23

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за віком за заявою ОСОБА_1 від 12.07.2022 та від 04.11.2022;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві розглянути заяви ОСОБА_1 від 12.07.2022 та від 04.11.2022 про призначення їй пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу весь період роботи з 22.07.1981 по 13.10.1986 на посаді повара 4 розряду їдальні №1 після закінчення Богуславського ГПТУ №7 відділу продовольчого постачання комбіната «Київсільбуд», та прийняти відповідне рішення, та зробити перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства України та сплатити на рахунок ОСОБА_1 кошти за минулий період з часу подання заяви про нарахування пенсії до винесення рішення судом по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії пенсійного органу щодо відмови у зарахуванні період роботи з 22.07.1981 по 13.10.1986 на посаді повара 4 розряду їдальні №1 після закінчення Богуславського ГПТУ №7 відділу продовольчого постачання комбіната «Київсільбуд» до загального трудового є незаконною та необґрунтованою, оскільки в трудовій книжці позивача чітко та зрозуміло відображено номер наказу та його дату, яка дублюється з датою звільнення.

Позивач у позовній заяві зауважив, що основним документом підтверджуючим страховий стаж є трудова книжка, ведення якої регулює «Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників», яку затверджено наказом Міністерства Праці України, Міністерства Юстиції України та Міністерством Соціального Захисту Населення України №58 від 29.07.1993. Факт виключення вказаного періоду із загального стажу для обчислення розміру пенсії та вимагання надання незрозумілих «уточнюючих довідок» та подання відповідної заяви, після чого буде зроблено перерахунок, нічим необґрунтованою дією, яка порушує її гарантовані Конституцією України та діючим законодавством України (в тому числі про пенсійне страхування) права.

Не погоджуючись з вказаними вище діями пенсійного органу щодо відмови у зарахуванні трудового стажу для призначення пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 10.05.2023 клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про залучення співвідповідача задоволено та залучено до участі у справі №320/9971/23 співвідповідачів - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ - 21910427, юридична адреса: 49094, м. Дніпро, Набережна Перемоги, 26) та Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (код ЄДРПОУ - 21318350, юридична адреса: 29000, м. Хмельницький, вул. Герцена, 10).

Не погоджуючись з викладеними у адміністративному позові позивачем аргументами та доводами, представником Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що на момент звернення позивача до пенсійного органу наданих останнім документів не достатньо для підтвердження наявності необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком, вказані обставини стали підставою для відмови у зарахуванні відповідного страхового стажу, та відповідно для призначення пенсії за віком.

Керуючись викладеним відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог адміністративного позову у повному обсязі.

На день розгляду справи по суті Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області не скористались своїм правом, передбаченим ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), щодо надання відзиву на позовну заяву (відзив), інших заяв по суті справи чи клопотань до суду не надходило.

Таким чином, керуючись положеннями ч.6 ст.162 КАС України, суд вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

12.07.2022 ОСОБА_1 звернулася із заявою до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

20.07.2022 рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

04.11.2022 позивач повторно звернувся до управління пенсійного фонду України в м. Києві із заявою щодо призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Однак, рішенням від 14.11.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області було повторно відмовлено у призначенні пенсії за віком в зв`язку із неврахуванням до загального трудового стажу періоду роботи з 22.07.1981 по 13.10.1986, оскільки наявне виправлення в даті наказу про звільнення з роботи.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії, вважаючи їх такими, що порушують права та інтереси, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Аналогічне визначення міститься в ч.1 ст.24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, до 01.01.2004 стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так, приписами ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з ст.62 Закону №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно із ст.48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі Порядок №637), якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Так, пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з аналізу вказаних вище приписів чинного законодавства, суд приходить до висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку №637.

Щодо питання про обґрунтування пенсійним органом підстави для відмови у призначенні пенсії, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як вже було встановлено судом вище, в якості підстави для відмови у зарахуванні до стажу роботи, періоду з 22.07.1981 по 13.10.1986, зазначені у трудовій книжці відповідачами було вказано, що наявне виправлення в даті наказу про звільнення з роботи.

В свою чергу, суд критично ставиться до зазначеної позиції відповідача, з огляду на наступне.

Так, суд звертає увагу, що на момент заповнення трудової книжки позивача була чинна Інструкція «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях», що затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 №162 (надалі - Інструкція № 162).

Підпунктом 1.1. Інструкції №162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців.

Відповідно до пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС «Про трудові книжки робітників і службовців» №656 від 06.09.1973, що була чинна на момент внесення у трудову книжку позивача запису №7 від 31.07.1992, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з п.п.2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка. Переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Відповідно до п.2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 4.1 Інструкції №162 передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відповідні вимоги щодо заповнення трудових книжок містяться і в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).

Відповідно до п.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

У відповідності до п.2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до п.2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Суд зауважує, що здійснення записів у трудовій книжці роботодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе невчинення такого запису не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, з огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17.

В свою чергу, в ході розгляду судом даної справи було встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Також суд наголошує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідачі не врахували, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Крім того, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

Також Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, суд звертає увагу, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд звертає увагу, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі, що кореспондується приписами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пільгової пенсії або у зарахуванні відповідного періоду роботи у стаж, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.07.2022 №10093 та рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 04.11.2022 №17206 було протиправно відмовлено позивачу у врахуванні при обрахунку пенсії періодів роботи, зокрема, обґрунтовуючи таку бездіяльність тим, що були виявлені помилки у первинних документах документах.

Крім того, суд враховує, що у позовній заяві позивач просить визнати протиправними дії (бездіяльність) Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за віком за заявою ОСОБА_1 від 12.07.2022 та від 04.11.2022.

В той же час, суд зауважує, що дії щодо відмови у призначенні пенсії набули юридичної форми у вигляді листів Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20.07.2022 та від 14.11.2022, в якому пенсійним органом було викладено свою позицію щодо зазначеного вище питання та фактично відмовлено позивачу у перерахунку пенсії, з врахуванням вказаних вище періодів роботи.

Крім того, суд звертає увагу, що викладена у вказаних вище листах позиція Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повністю регламентується та побудована на висновках викладених у рішеннях Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.07.2022 №10093 та рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 04.11.2022 №17206, що дає свідчить про наявність підстав, з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, для виходу за межі позовних вимог та визнання протиправними та скасування рішень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.07.2022 №10093 та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 04.11.2022 №17206.

Саме зазначене рішення та дії пенсійного органу тягнуть юридичні наслідки для позивача, порушуючи його право на пенсійне забезпечення. З огляду на те, що суб`єктом владних повноважень було фактично відмовлено позивачу у перерахунку пенсії про що свідчить відповідні листи та рішення пенсійних органів, у спірних правовідносинах, відсутні підстави для визнання факту бездіяльності щодо не проведення перерахунку пенсії позивача.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві розглянути заяви ОСОБА_1 від 12.07.2022 та від 04.11.2022 про призначення їй пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу весь період роботи з 22.07.1981 по 13.10.1986 на посаді повара 4 розряду їдальні №1 після закінчення Богуславського ГПТУ №7 відділу продовольчого постачання комбіната «Київсільбуд», та прийняти відповідне рішення, та зробити перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства України та сплатити на рахунок ОСОБА_1 кошти за минулий період з часу подання заяви про нарахування пенсії до винесення рішення судом по справі, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно п.4.7 вказаного Порядку, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

В свою чергу, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. При цьому під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд звертає увагу, що в даному випадку, пенсійним органом при вирішенні питання щодо зарахування до загального стажу періодів роботи, не досліджувались належним чином періоди його роботи, не витребувались інші додаткові документи на підтвердження страхового стажу, що в свою чергу призвело до того, що пенсійний орган уникнув обов`язок щодо надання належної оцінки таким документам.

В свою чергу, суд зауважує, що листи-відповіді та рішення територіальних управлінь Пенсійного фонду України не містять жодних обґрунтувань щодо наявності належних та допустимих обставин відсутності підстав для зарахування трудового стажу, окрім формулювання щодо допущення помилок в оформленні трудової книжки та певних документів.

При цьому відповідачем не вимагались у уповноважених органів жодні довідки, в той час як чинним законодавством чітко встановлено, що пенсійний орган має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб документів у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідачем не було здійснено всебічного, повного і об`єктивного розгляду поданих позивачем документів для призначення пенсії, а прийняте рішення щодо відмови у її призначенні є необґрунтованим та передчасним.

Крім того, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст.2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

В даному конкретному випадку, призначенню пенсії передує встановлення наявності права на таку пенсію, як то вік та стаж роботи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права позивача, є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві розглянути заяви ОСОБА_1 від 12.07.2022 та від 04.11.2022 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу весь період роботи з 22.07.1981 по 13.10.1986 на посаді повара 4 розряду їдальні №1 після закінчення Богуславського ГПТУ №7 відділу продовольчого постачання комбіната «Київсільбуд», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Предметом позову є одна вимога немайнового характеру, яка хоч і задоволена частково, але розмір компенсації за сплачений судовий збір суд визначає, виходячи з кількості (а не з розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог. Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16.06.2020 у справі №620/1116/20.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи платіжного доручення, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 357,87 грн, за рахунок бюджетних асигнувань кожного з відповідачів пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.07.2022 №10093, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 04.11.2022 №17206 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії.

Визнати протиправними дії (бездіяльність) Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за віком за заявою ОСОБА_1 від 12.07.2022 та від 04.11.2022.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) розглянути заяви ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 12.07.2022 та від 04.11.2022 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу весь період роботи з 22.07.1981 по 13.10.1986 на посаді повара 4 розряду їдальні №1 після закінчення Богуславського ГПТУ №7 відділу продовольчого постачання комбіната «Київсільбуд», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 357,87 грн (триста п`ятдесят сім гривень вісімдесят сім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 357,87 грн (триста п`ятдесят сім гривень вісімдесят сім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (адреса: 49094, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок 26, ).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 357,87 грн (триста п`ятдесят сім гривень вісімдесят сім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (адреса: 29000, місто Хмельницький, вулиця Герцена, будинок 10, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.