Справа № 554/2370/23
Суддя: Савченко Л. І.
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 19.07.2023Справа № 554/2370/23
Провадження № 2-а/554/84/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2023 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді Савченко Л.І.

при секретарі - Грай К.В.

за участю позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Дарчука Д.В., представника відповідача - Зубарєвої С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання протиправним й скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, в якому прохав визнати протиправним та скасувати Рішення № 4 від 27.02.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте Орисенком В. , Головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області.

В обґрунтування позову вказав, що він є уродженцем м.Североморська Мурманської області російської федерації, громадянином російської федерації, посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , терміном дії до 29.11.2022, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . У процесі оформлення документів для отримання дозволу на застосування праці іноземця, проходив перевірку в УСБУ в Полтавській області. Однак, 27.02.2023 року його було затримано посадовими особами УДМС України у Полтавській області та головним спеціалістом Дригою М.М. складено Протокол про адміністративне правопорушення ПР МПТ № 002090 від 27.02.2023 року за ч.1 ст. 203 КУпАП. Також заступником начальника УДМС у Полтавській області М.Якименко винесено Постанову ПН МПТ № 002086 від 27.02.2023 року, якою на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2040 грн. 27.02.2023 року Головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області Орисенком В. прийнято Рішення № 4 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, затверджене заступником начальника УДМС у Полтавській області М.Якименко, яким зобов`язано ОСОБА_1 залишити територію України до 29.03.2023 року. Вказане рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 , громадянин російської федерації, прибув на територію України 01.08.2022 через КПП «Шегині», однак у визначений законодавством строк після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, не виїхав за її межі. Зазначив, що у 1972 року, у віці 6 років, переїхав з батьками до м.Миколаєва, де навчався у школі до 1982 року, після чого навчався у ВУЗі у рф. Повернувся до України у 1990 році, а у 1993 році в паспорті радянського зразка був проставлений штамп, відповідно до якого він набув громадянство України. У 1996 році набув громадянство рф, у зв`язку із укладенням шлюбу, у 1999 році розлучився. З 2002 року проживає в Україні з другою дружиною ОСОБА_3 , де зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Останні три роки працював на посаді директора ТОВ «ЛІФТРОН». У 2014 році активно приймав участь у подіях Революції гідності, з початку російської збройної агресії засуджував політику країни-агресора. З початку повномасштабної війни постійно проживав на території України, з 21.05.2022 року по 01.08.2022 року працював за кордоном, після чого повернувся в Україну. Крім того, на утриманні у позивача перебуває мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає разом з ним, є внутрішньо-переміщеною особою, потребує постійного догляду, оскільки перенесла інсульт та майже втратила зір. Вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки він з 01 листопада 2022 року неодноразово звертався до Київського РВ у м.Полтава УДМС в Полтавській області з відповідним пакетом документів для отримання дозволу на імміграцію, так як його мати є Українкою, та обміну посвідки на тимчасове проживання. Однак посадові особи відмовили йому у прийнятті документів ще у період дії строку посвідки, не надавши письмової відмови. Внаслідок таких дій посадових осіб, він змушений був збирати додаткові документи на отримання дозволу роботодавцем на застосування праці іноземців, що призвело до порушення строків не з його вини. Таким чином, він діяв у межах встановлених законодавством строків, однак через дії та бездіяльність посадових осіб Київського РВ УДМС та ОЦЗ були спричинені порушення його прав не з його вини, що не було враховано відповідачем при прийнятті рішення.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 20 березня 2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 20 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику без розгляду.

Від відповідача Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що оскаржуване рішення УДМС прийнято правомірно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обгрунтовано, з урахуваннм усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Вказано, що працівниками УДМС у Полтавській області 27.02.2023 року виявлено факт порушення правил перебування в Україні громадянина російської федерації ОСОБА_1 , оскільки після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, він не виїхав за її межі. Офіційних джерел доходів чи власного житла на території Україні позивач не має, соціальних виплат не отримує. По питанню продовження строку перебування та оформлення документів на право проживання на території України до компетентних органів він не звертався. У зв`язку з цим було прийнято рішення від 27.02.2023 року про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження та зобов`язано його покинути територію України у термін до 29.03.2023 року. Твердження позивача, що оскаржуване рішення прийняте без врахування його пояснень та обставин, які унеможливлюють його повернення до країни походження або третьої країни, не відповідають дійсності. Так, позивачем не надано жодних доказів звернення останнього до відповідача із заявою про продовження строку перебування в Україні, оформлення посвідки на тимчасове проживання чи надання дозволу на імміграцію. Посилання на перебування на утриманні матері, затягування розгляду справи обласним центром зайнятості та органами СБУ не може бути підставою порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців. Обставин, які б заборонили примусово повернути ОСОБА_1 з України не встановлено.

Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він не згоден із правовою позицією відповідача щодо ненадання доказів звернення із заявою про продовження строку перебування в україні, оформлення посвідки на тимчасове проживання чи надання дозволу на імміграцію. Так, 01.11.2022 року, майже за місяць, ОСОБА_1 неодноразово звертався до Київського РВ у м.Полтаві УДМС у Полтавській області з відповідним пакетом документів на отримання дозволу на імміграцію та обміну посвідки на проживання, так як його мати є Українкою. Однак посадові особи вимагали нотаріально посвідчений переклад Свідоцтва про народження. Потім його повідомили про відсутність деяких точних даних у РАЦС і вимагали подати заяву з метою перевірки факту, що його мати є його матір`ю. Таку заяву позивач подав 26.11.2022, зміст якою продиктували працівники УДМС. Однак ОСОБА_1 було відмовлено у прийнятті документів, відповідь за результатами письмової заяви не надано. Тобто з вини відповідача була створена така ситуація, що позивач змушений збирати нові документи, що потребувало більшого часу, враховуючи дію воєнного стану, а це призвело до порушення строків. Також вважає вагомою підставою для скасування рішення неврахування відповідачем факту перебування на утриманні у ОСОБА_1 його матейр, якій виповнилося 87 років, яка є людиною похилого віку та потребує догляду, а позивач є єдиним, хто здійснює піклування про неї.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник Дарчук Д.В. позов підтримали з підстав у ньому зазначених.

Представник відповідача Зубарєва С.В. у судовому засіданні проти позову заперечувала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.

Суд, заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Рішенням № 4 від 27.02.2023 року, прийнятим головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС у Полтавській області Орисенко В., затвердженим заступником начальника УДМС в Полтавській області М.Якименко, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 29.03.2023 року.

В обґрунтування цього рішення зазначено, що 27.02.2023 року у м.Полтаві виявлено факт порушення правил перебування в Україні громадянином російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме проживання без документів на право проживання в Україні та ухилення від виїзду з України. Встановлено, що ОСОБА_1 останнього разу прибув в Україну 01.08.2022 через КПП «Шегині» по паспортному документу громадянина рф НОМЕР_2 , терміном дії до 27.05.2029. В`їзд здійснено по посвідці на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , терміном дії до 29.11.2022. В порушення п.67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року № 332, ОСОБА_1 не виїхав за межі України у визначений законодавством строк пісдя закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україеі № НОМЕР_1 . Обставини, які б перешкоджали примусово повернути його з України, визначені ч.8 ст. 26, ч.1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відсутні (а.с. 44-45).

Суд зазначає, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Проте, необхідно зазначити, що особа в будь-якому разі не підлягає примусовому поверненню, якщо підпадає під дію статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відповідно до практики ЄСПЛ означені загрози повернення до країни походження оцінюються й актуальні станом на момент прийняття рішення судом.

22.05.2022 року прийнято Закон України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну, який набрав чинності 12.06.2022 року.

У пунктах 1, 2 ст. 2 означеного Закону Російську Федерацію офіційно визнано державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах. Політичний режим Російської Федерації визнано нацистським за своєю суттю і практикою, який ідеологічно наслідує націонал-соціалістичний (нацистський) тоталітарний режим.

Навіть в силу цього закону примусове повернення цивільних громадян з України до рф наразі становить загрозу їх життю та здоров`ю, безпеці та свободі.

Суд також зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Встановлено, що ОСОБА_1 є уродженцем м.Североморська Мурманської області Російської Федерації, у 1972 року у віці 6 років переїхав з батьками до м.Миколаєва, де навчався у школі до 1982 року, після чого навчався у вищому навчальному закладі у Російській Федерації. Повернувся до України у 1990 році, а у 1993 році набув громадянство України. У 1996 році набув громадянство РФ, у зв`язку із укладенням шлюбу. З 2002 року проживає в Україні з другою дружиною ОСОБА_3 , де проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Останні три роки працював на посаді директора ТОВ «ЛІФТРОН» (а.с.26).

Вказані обставини підтвердила у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивача, та надала покази під присягою.

ОСОБА_1 у 2014 році активно приймав участь у подіях Революції гідності, з початку російської збройної агресії засуджував політику країни-агресора. З початку повномасштабної війни постійно проживав на території України, допомагав ЗСУ.

Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , покази надав під присігою.

ОСОБА_1 проживав в Україні за посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 терміном дії до 29.11.2022 (а.с.23), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.25). Останній раз прибув на територію України 01.08.2022 через КПП «Шегині», як пояснив, їздив на заробітки до Чехії, однак у визначений законодавством строк, після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, не виїхав за її межі.

До спливу строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, ОСОБА_1 намагався отримати дозвіл на імміграцію за походженням, так як його мати є громадянкою України.

У зв`язку із цим, 26.11.2022 року звернувся до Начальника Київського відділу у м.Полтаві УДМС Полтавської області із письмовою заявою щодо перевірки обставин родинних зв`язків із своєю матір`ю ОСОБА_4 (а.с.176).

Лише 15.12.2022 року, по закінченню строку дії посвідки на тимчасове проживання, начальником відділу була надана письмові відповідь про відсутність інформації, яка б підтверджувала родинні зв`язки із ОСОБА_4 (а.с.177).

При цьому матеріали справи містять нотаріально посвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 05 вересня 2020 року, виданого повторно, з перекладом на українську мову, в якому його матір`ю вказано ОСОБА_4 , яка була надана до органів УДМС (а.с.27-37).

Після усної відмови в наданні дозволу на імміграцію, ОСОБА_1 30.11.2022 звернувся до Полтавського обласного центру зайнятості із заявою про отримання дозволу на застосування праці іноземця, сплативши при цьому внесок 19 848 грн., що підтверджується заявою та Квитанцією до платіжної інструкції (а.с.77-79)

Таким чином, позивачем вживалися заходи щодо отримання дозволу для постійного проживання в Україні, однак з незалежних від нього причини, продовжити посвідку на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_1 не виявилося можливим.

Суд враховує, що позивач неодноразово звертався усно до органів УДМС з питання продовження посвідки на тимчасове проживання або отримання дозволу на імміграцію, однак посадові особи відмовили йому у прийнятті документів ще у період дії строку посвідки, не надавши письмової відмови. На його письмову заяву, останні відмовили по закінченню строку дії дозволу.

До того ж судом приймається до уваги те, що позивач за походженням українець (його мати громадянка України), з дитинства та з часу вторгнення Російської Федерації на територію України постійно проживав в Україні, на даний час проживає із матір`ю ОСОБА_4 , яка є особою похилого віку (87 років), потребує стороннього догляду за станов здоров`я, а також є ВПО з м.Миколаєва, який знаходиться поблизу зони ведення бойових дій.

За встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що до ОСОБА_1 не може бути застосована така адміністративно-правова санкція як примусове повернення до країни походження Російської Федерації, яка офіційно визнана державою терористом і де його життю, здоров`ю та свободі загрожує небезпека.

Судом враховується, що позивач не може залишити територію України, оскільки маючи політичні та особисті погляди, що відрізняються від поглядів країни-агресора, відкрито виступає проти війни, засуджує дії Російської Федерації, внаслідок чого його повернення в країну походження призведе до політичного переслідування, кримінальної відповідальності, фізичної розправи.

При цьому суд зазначає, що особа в будь-якому разі не підлягає примусовому поверненню, якщо підпадає під дію статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Наведені обставини дають підстави для висновку, що оспорюване рішення щодо позивачки є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки не враховує усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не є розсудливим, добросовісним та пропорційним, позаяк не було дотримано необхідного балансу між суттєвими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 77, 242-246, 288-289 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення № 4 УДМС у Полтавській області від 27.02.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте заступником начальника УДМС у Полтавській області М.Якименко.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтави протягом 10 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 24 липня 2023 року.

Суддя Л.І.Савченко