Справа № 756/7446/23
Суддя: Шролик І. С.
Дата ухвалення: 2023-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

20.07.2023 Справа № 756/7446/23
Номер справи 756/7446/23
Номер провадження 2-а/756/103/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Гаврилко Д.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, інспектора Управління патрульної поліції в місті Києві молодшого лейтенанта поліції батальйону № 2 роти № 2 Саламбаша Олександра Олександровича про визнання дій протиправними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у червні 2023 року звернулася до суду з позовом, в якому просить суд: визнати протиправними дії інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві молодшого лейтенанта поліції батальйону № 2 роти № 2 Саламбаша О.О. щодо винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 126 КУпАП шляхом накладення адміністративного стягнення у розмірі 3400,00 грн; скасувати постанову молодшого лейтенанта поліції батальйону № 2 роти № 2 Саламбаша О.О. серії ЕАС № 6830540 від 13 квітня 2023 року; стягнути з Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на ті обставини, що 13 квітня 2023 року молодшим лейтенантом поліції батальйону № 2 роти № 2 Саламбашем О.О. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 126 КУпАП, згідно з якою вона керувала транспортним засобом марки «Honda Dio», д.н.з НОМЕР_1 не пред`явила посвідчення водія, так як не отримувала, та не мала права керувати транспортним засобом. Вважає постанову незаконною, такою, що підлягає скасуванню, з огляду на відсутній будь-який доказ вчинення нею адміністративного правопорушення, в постанові не зазначаються докази, які додаються до постанови. Вона не керувала транспортним засобом, її працівники поліції не зупиняли, а підішли коли вона йшла з мопедом, тобто його котила, тому не була водієм в розумінні ПДР України та норм КУпАП. Відтак не була зобов`язана пред`являти посвідчення водія відповідної категорії та мати при собі поліс обов`язкового страхування. У постанові не конкретизовано, який саме з підпунктів пункту 2.1 ПДР нібито вона порушила. Крім того, зазначає, що постанова винесена на « ОСОБА_1 », а не на « ОСОБА_1 ». В той час як згідно паспорту громадянина України по батькові « ОСОБА_2 », з двома буквами «н», тому просить позов задовольнити.

Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 19 червня 2023 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С.

Ухвалою суду від 21 червня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на оскарження постанови, прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене провадження без виклику сторін.

Представник відповідача 11 липня 2023 року подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що постанова винесена з дотриманням всіх вимог чинного законодавства. Зазначали, що під час складання адміністративних матеріалів позивач ніяким чином не заперечувала що вона керувала транспортним засобом, під час спілкування з водієм було виявлено ознаки наркотичного сп`яніння, від освідування у лікаря нарколога відмовилася, на що було складено протокол про адміністративне правопорушення. Після складання протоколу працівники поліції запропонували отримати оскаржувану постанову, проте позивач зазначила, що не буде отримувати, оскільки, начебто вона не керувала. З цих підстав у задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань про проведення судового засідання та наявність достатніх доказів для розгляду справи, суд вбачає можливим розглянути справу без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість прийнятої постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для про притягнення позивача до адміністративної відповідальності з прийняттям постанови про адміністративне правопорушення з визнанням вини у вчиненні адміністративного правопорушення та накладення стягнення.

Підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Судом встановлено, що 13 квітня 2023 року молодшим лейтенантом поліції батальйону № 2 роти № 2 Саламбашем О.О. винесено постанову серії ЕАС № 6830540 про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 грн.

Відповідно до вказаної постанови, 13 квітня 2023 року о 22:26 за адресою: м. Київ, вул. Зої Гайдай, 10, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Honda Dio», д.н.з НОМЕР_1 не пред`явила посвідчення водія так як не отримувала та не мала права керувати транспортним засобом, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».

Пунктом 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з пунктом 2.1 а ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Приписами підпункту «А» пункту 2.4 Правил дорожнього руху встановлено, що на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Відповідно до ч. 1 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії.

Частиною 9 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 16 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 р. № 511) передбачено, що посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний, практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС.

Згідно з п. 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340, транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт; А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше, та інше.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що керування транспортним засобом особою, яка не має посвідчення водія відповідної категорії є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності в порядку ч. 2 ст. 126КУпАП.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів (ст. 280 КУпАП).

За змістом норм ч. 1, ч. 2 ст. 7, ст. 245 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі додержання принципу законності. Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як наголошує ч. 1-2, ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі наданих письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

За змістом ч.1-2, ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч. 1-2, ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як зазначено у ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Разом з наданням відзиву представником відповідача надано відеозапис з бодікамери поліцейського.

В силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Отже, проведення відеозапису, здійсненого нагрудними відеокамерами з метою фіксації правопорушення, відповідає вищенаведеним вимогам чинного законодавства, а отриманий відеозапис слід вважати належним і допустимим доказом, який підтверджує не тільки факт вчинення адміністративного правопорушення, але і правомірність винесення відповідної постанови.

З переглянутого судом відеозапису, вбачається, що 13 квітня 2023 року ОСОБА_1 зупинено працівниками поліції. При цьому, на вимогу поліцейського пред`явити для перевірки посвідчення водія відповідної категорії ОСОБА_1 вказані документи не пред`явила.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення інспектором накладено стягнення на ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Крім того, під час спілкування з позивачем, у останньої були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, у зв`язку з чим, на вимогу працівників поліції пройти огляд у лікаря - нарколога позивач відмовилася, про що було складено протоколом про адміністративне правопорушення.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року (справа №м 756/5260/23) ОСОБА_1 визнано винною та накладено стягнення у розмірі 17000,00 грн без позбавлення права керування. При цьому, оскільки ОСОБА_1 не отримувала посвідчення водія, додаткове стягнення у виді позбавлення права керування, судом не призначено.

Доводи позивача про те, що вона не керувала транспортним засобом марки «Honda Dio», д.н.з НОМЕР_1 , а лише штовхала його, повністю спростовуються наявним відеозаписом, де ОСОБА_1 стверджує «я не спорю, що я не права, оскільки керую без прав». На запитання працівника поліції: "Як ви їздите без прав?", відповіла: «Мені не має чого сказати». Крім того, доводи позивача також спростовуються постановою Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року у справі № 756/5260/23, що знаходяться у вільному доступі у Єдиному державному реєстрі судових рішень, та якою встановлено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом Honda Dio», д.н.з НОМЕР_1 , 13 квітня 2023 року.

Щодо доводів позивача, що у постанові не вірно зазначено її по батькові, оскільки вказано « ОСОБА_3 », а правильно « ОСОБА_2 », а тому протокол складено на іншу особу є технічною помилкою, що не впливає на правомірність винесеної постанови.

Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправний такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог ПДР України, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 11.09.2018 по справі № 826/11623/16, від 14.08.2018 по справі № 826/15341/15 та постанові від 24.12.2019 у справі № 459/1801/17, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

При цьому, Верховний Суд у Постанові від 22.05.2020 по справі № 825/2328/16 зазначає, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Отже, розбіжності, на які вказує позивач у своєму позові, не є тим дефектом адміністративного акта, що впливає на зміст прийнятого рішення.

Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності з огляду на вчинення правопорушення, тому дії інспектора є правомірними.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

На переконання суду, відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ :

Відмовити ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, інспектора Управління патрульної поліції в місті Києві молодшого лейтенанта поліції батальйону № 2 роти № 2 Саламбаша Олександра Олександровича про визнання дій протиправними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 липня 2023 року.

Суддя І.С. Шролик