Справа № 461/3671/23
Суддя: Юрків О. Р.
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/3671/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року м.Львів.

Галицький районний суд міста Львова

в складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

з участю:

секретаря судового засідання Пахолко Д.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представниці позивача Газізової Ю.Л.,

представниці відповідача Горбонос І.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом адвоката Газізової Юлії Леонідівні в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення ,-

В С Т А Н О В И В :

Адвокат Газізова Ю.Л. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування постанови серії ПН МЛВ №002089 від 03.05.2023 року у справі про накладення адміністративного стягнення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою серії ПН МЛВ №002089 від 03.05.2023 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено на нього стягнення - штраф у розмірі 5100, 00 грн., у зв`язку з тим, що він прибув на територію України 14.09.2021 року через ПП «Львів» та до цього часу межі України не залишив, тобто ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Позивач просить позовні вимоги задовольнити, скасувати постанову серії ПН МЛВ №002089 від 03.05.2023 року і закрити справу про адміністративне правопорушення, оскільки така є незаконною. Адвокат зазначає, що громадянин республіки Білорусь ОСОБА_1 прибув на територію України 14.09.2021 через ПП «Львів». ОСОБА_1 є правозахисником, активістом та журналістом, який переїхав з Білорусі в Україну через ризик політичних переслідувань у власній країні. 30.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМСУ у Львівській області із заявою про визнання його біженцем, або особою, що потребує особливого захисту, до якої додав всі необхідні документи. Проте жодної офіційної реакції на вказану заяву від представників ГУ ДМСУ у Львівській області не отримав. У зв`язку з чим 04.04.2023 ОСОБА_1 повторно подав заяву про визнання його біженцем, або особою, що потребує особливого захисту. Адвокат стверджує, що 03.05.2023 року о 08:00 за місцем проживання ОСОБА_1 з`явилися невстановлені особи, які представилися співробітниками ДМС України та СБУ, та повідомили позивача, що згідно з їхніми даними останній перебуває на території України нелегально, а тому має проїхати з ними до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області для вирішення цього питання.

Газізова Ю.Л. стверджує, що під час перебування в Головному управлінні Державної міграційної служби України у Львівській області було ОСОБА_1 надано протокол про адміністративне правопорушення №460 від 03.05.2023 ПР МЛВ 002004 щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанову про накладення адміністративного стягнення ПМ МЛВ №11/49 від 03.05.2023 року. Також, адвокат зазначає, що ОСОБА_1 прибув до України саме з наміром отримати захист - бути визнаним біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. Газізова Ю.Л. вважає, що на момент винесення оскаржуваної постанови на ОСОБА_1 розповсюджувалась дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому він підпадає під дію ч.3 ст. 203 КУпАП, що виключає адміністративну відповідальність ОСОБА_1 . Вказані обставини при складенні протоколу та винесенні постанови не було враховано. Окрім цього, адвокат зазначає, що ГУ ДМС України у Львівській області всупереч вимогам законодавства не винесло рішення щодо заяви ОСОБА_1 у вказаний термін, а тому він не був документований з причин, що від нього не залежали, а фактично через бездіяльність відповідача, маючи при цьому усі законні підстави для отримання таких документів. Також, Газізова Ю.Л. стверджує, що відповідачем взагалі не було забезпечено належне доказування та оцінка зібраних доказів у справі. Тому просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.05.2023 року відкрито провадження у справі.

23.05.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви, просять позов задовольнити. Зазначили, що ОСОБА_1 звертався в канцелярію ГУ ДМС України у Львівській області на вул. Городоцькій, 126, він залишив там номер свого телефону та зазначив адресу для листування. ОСОБА_1 був впевнений, що його заява розглядається. Зазначає, що звертався в різні правозахисні організації за допомогою, йому обіцяли, що все буде гаразд, це просто підвиває база. ОСОБА_1 зазначив, що він є білорусом за народженням. Стверджують, що ОСОБА_1 отримав відповідь на електронну адресу на другу заяву у березні 2023 року. Потім його вивезли до Республіки Польща. За два тижні ОСОБА_1 17.07.2023 року повернувся до України.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки такі є безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що дії ОСОБА_1 порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, оскільки встановлено, що він після в`їзду на територію України через ПП «Львів» 14.09.2021 року за час свого перебування на території України перевищив дозволений строк перебування на території України - більше 90 днів протягом 180 днів, чим порушив п. 2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 року. Представник відповідача зазначає, що 03 травня 2023 року о 09.02 год. за адресою м. Львів, вул. Руданського, 3, встановлено ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який останній раз прибув на територію України 14.09.2021 через ПП «Львів» (витяг з БД «Аркан») та до моменту виявлення та документування факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, територію України не покидав. ОСОБА_1 тривалий період часу перебуває на території України без будь-яких документів для іноземця (посвідка, дозвіл на імміграцію, довідка про звернення за захистом і т.д.), що дають право законно перебувати на території України, та тимчасово фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , не працює. Представник відповідача стверджує, що дії громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме вказаний іноземець ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, порушив правила перебування в Україні, тобто проживав без документів на право проживання в Україні. 03.05.2023 року посадовою особою ГУ ДМС у Львівській області, був складений протокол про адміністративне правопорушення №ПР МЛВ 002094 відносно громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку зі скоєннях адміністративного правопорушення, за що передбачена відповідальність відповідно до ч.1 ст. 203 КУпАП, та винесено постанову про накладання адміністративного стягнення №ПН МЛВ 002089 від 03.05.2023, якою на ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 5100,00 грн. Під час розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було встановлено факт ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, оскільки він прибув на територію України 14.09.2021 року через ПП «Львів» та до часу скаладення протоколу та винесення постанови територію України не залишав, а саме як іноземець перевищив дозволений строк свого перебування на території України - більше 90 днів протягом 180 днів. Оскільки згідно з пп.2 п. 2 Порядку №150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підстав прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізових порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Вказаний іноземний громадянин ухилився від виїзду з України, відмітки про продовження терміну перебування на території України в паспортному документі іноземця відсутні, законне джерело існування та підстави для подальшого перебування на території України відсутні. Копію постанови про накладення адміністративного стягнення було надано ОСОБА_1 у день прийняття рішення під особистий підпис. З протоколом про адміністративне правопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення позивач був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис в цих документах. Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було ознайомлено, з його правами, що стверджується наявністю на другому аркуші протоколу його власноручного підпису. В позові сторона позивача стверджує, що позивач прибув в Україну в пошуках захисту. Відповідач не може погодитися з такою декларативної заявою, оскільки протягом тривалого часу нелегального перебування на території України ОСОБА_1 не звертався офіційно з заявою щодо статусу біженця до будь-якого відділу з питань шукачів захисту територіальних органів ДМС на території України шляхом особистого прибуття як того вимагає Закон, і вперше звернувся з порушенням встановленого законом порядку та строків звернення після спливу 90-денного терміну перебування на території України. Разом з тим, згідно витягу з БД «Аркан» ОСОБА_1 перебув в Україну 06.01.2021 по 22.06.2021, та з заявою біженця не звертався. ОСОБА_1 уперше звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області зі зверненням іноземного громадянина у формі заяви довільної форми від 30.12.2021 року, у відповідь на яку відповідачем було роз`яснено процедуру звернення за захистом в Україні. Повторно ОСОБА_1 звернувся з заявою довільної форми 04.04.2023 року, тобто після спливу півторарічного строку від першого звернення в порядку подачі звернень громадян, яке не може бути враховане як заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що громадянин республіки Білорусь ОСОБА_1 прибув на територію України 14.09.2021 через ПП «Львів».

30.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області зі зверненням іноземного громадянина у формі заяви довільної форми про те, що він хоче звернутися за захистом в Україні та подати заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Просив розглянути його заяву, документувати його довідкою про звернення за захистом в Україні та повідомити його, коли він зможе особисто прийти до ГУДМС України у Львівській області для подальшого розгляду його заяви /а. с. 7/.

04.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з листом в якому повідомив, що він 30.12.2021 року звертався до ГУ ДМС України у Львівській області за захистом в Україні та подав заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначив, що жодної відповіді на заяву від 30.12.2021 року не отримав, тому повторно просить розглянути його заяву, документувати його довідкою про звернення його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту та повідомити його, коли він зможе особисто прийти до ГУДМС України у Львівській області для подальшого розгляду заяви / а. с. 8/.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ №000140 від 03.05.2023 року вбачається, що 03.05.2023 року о 09:02 год. у м. Львові на вул. Руданського, 3 встановлено, що ОСОБА_1 вчинив ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування /а. с. 41/.

Постановою серії НП МЛВ №000140 від 03.05.2023 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено стягнення - штраф у розмірі 5100, 00 грн., у зв`язку з тим, що він прибув на територію України 14.09.2021 року через ПП «Львів» та до цього часу межі України не залишив, тобто ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування / а. с. 43/.

Рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 03.05.2023 затвердженого Першим заступником начальника Головного управління ДМС України у Львівській області Іваночко І. , вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Білорусі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 08.05.2023 року / а. с. 44/.

Згідно з офіційним перекладом паспорта громадянина Республіки Білорусь прізвище позивача « ОСОБА_1 ».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Ст. 283 КУпАП встановлено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу(посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (частина друга статті 33 Кодексу).

Згідно з ч.1 статті 268 Кодексу особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі.

Відповідно до ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України під час розгляду оскаржуваної постанови суд має з`ясувати, чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Положеннями частини першої статті 203 КпАП передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно частини третьої статті 203 КУпАП дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Підставою для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП відповідачем визначено те, що він порушив правила перебування в Україні, а саме - п. 2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 року.

Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Приписи статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які кореспондують положеннями статті 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені у статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За правилами частини третьої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Підпунктом 2 пункту 2 Порядку №150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Оскільки ОСОБА_1 є громадянином Білорусі, яка (станом на момент в`їзду останньої на територію України 2021 рік) належала до держав із безвізовим порядком в`їзду, то їй дозволено перебувати на території України не більше 90 днів протягом 180 днів.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлений перелік документів за якими здійснюється в`їзд в Україну та виїзд з України іноземцями та особами без громадянства. Основними такими документами є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України, відповідні посвідки на постійне або тимчасове проживання, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, проїзний документ для виїзду за кордон тощо.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перегнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прибув до України у 14.09.2021 року, а з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України у Львівській області звернувся 30.12.2021 року, тобто після спливу строку 90 днів перебування на території України протягом 180 днів та пропуску 5 робочих днів, які визначені на звернення до ДМС України з такою заявою, будучи у статусі нелегального мігранта, хоча Закон зобов`язує звертатися протягом п`яти робочих днів з такою заявою.

При цьому в ході розгляду справи не подано переконливих доказів того, що ОСОБА_1 не мав жодної можливості звернутися до відповідних органів протягом означеного періоду.

У Конституції України та Законі вказано, що здійснення іноземцями своїх прав і свобод не повинно завдавати шкоди національним інтересам України, правам, свободам і законним інтересам її громадян та інших осіб, які проживають в Україні.

До того ж, притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за порушення іноземцями правил перебування в Україні жодним чином не впливає на реалізацією цією особою права на звернення до відповідних органів із заявою про отримання статусу біженця.

Відповідно із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулась до органів міграційної служби не у встановлений законом термін, чим порушив вимоги частини першої статті 5 Закону, норми якої містять імперативний припис, що виключає альтернативу вибору дій потенційного заявника і є обов`язковими до виконання.

Значне зволікання у часових проміжках із зверненням за захистом повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 820/1502/17, та у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 826/10336/18, де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При ньому мотив звернення із даною заявою може буди іншим». Наявність саме обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією чи декількома ознаками (раса, віросповідання, національність, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичних переконань) є першочерговою і основною конвенційною ознакою наявності у особи підстав набувати статусу біженця.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

За правилами ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова є обґрунтованою та правомірною, винесеною з дотримання вимог чинного законодавства.

Відтак, суд приходить висновку, що доводи позивача не спростовують доводів відповідача, суперечать доказам у справі, а у своїй сукупності свідчать про бажання позивача з формальних причин та мотивів уникнути адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи наведене, оскільки позивачем не надано відповідних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП внаслідок порушення п. 2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 року є правомірним, тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем та не підлягають стягненню з відповідача як і сплачений позивачем розмір судового збору.

Керуючись ст.ст.2, 8-10, 121, 160, 161, 241-246 КАС України, ст.ст. 33, 34, 203, 268, 288, 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову адвоката Газізової Юлії Леонідівні в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 21.07.2023 року.

Суддя О.Р. Юрків.