Справа № 500/458/19
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/458/19

19 липня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Осташа А. В. за участю: секретаря судового засідання Хоміцької С.О., представника позивача - Мартинюка Т.Б., представника відповідача - Мурованої І.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, як відокремленого підрозділу ДПС України про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимогу про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - ГУ ДФС), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Тернопільській області (далі - ГУ ДПС, відповідач) у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 20.11.2018: № - про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 390 951,32 грн (з яких 312 761,05 грн - основний платіж, 78 190,27 грн - штрафні (фінансові) санкції), № - про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на 35 605,57 грн (з яких 28 484,45 грн - основний платіж, 7 121,12 грн - штрафні (фінансові) санкції), вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф- на 130 590,29 грн та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску № на 18 696,42 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що використовує у господарській діяльності сідельні тягачі та напівпричепи, які відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТ ЗЕД) належать до товарної позиції 870120 «трактори колісні для перевезення напівпричепів». Контролюючий орган безпідставно кваліфікував сідельні тягачі та напівпричепи як вантажні автомобілі та зробив висновок, що вони є основними засобами подвійного призначення. Позивач зазначає, що правомірно відніс до витрат у декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік витрати на ремонт зазначених основних засобів у сумі 553 879,95 грн, а також витрати на їх утримання (шини та шиномонтаж) у сумі 355 063,10 грн.

Також позивач доводить, що висновок контролюючого органу в акті перевірки про завищення задекларованих ним за 2016 та 2017 роки витрат на відрядження водіїв на 255 000,00 грн та на 630 000,00 грн відповідно, внаслідок не підтвердження цих сум документами, є безпідставним. Позивач зазначив, що під час проведення перевірки посадовою особою контролюючого органу залишено без уваги та не перевірено частину документів, на підставі яких ним формувались витрати та доходи у 2016-2017 роках.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що понесені позивачем витрати на ремонт та утримання (шини та шиномонтаж) сідельних тягачів та напівпричепів в загальному розмірі 908 943,05 грн безпосередньо пов`язані із здійсненням ним підприємницької діяльності та з отриманням доходу, у зв`язку з чим такі витрати підлягають врахуванню при визначенні оподатковуваного доходу. Суд відхилив довід ГУ ДПС, що сідловий тягач і напівпричіп відносяться до основних засобів подвійного призначення, зазначивши, що напівпричепи та сідлові тягачі є транспортними засобами спеціального призначення.

Також суд зазначив, що позивач спростував належними та допустимими доказами викладені в акті перевірки судження контролюючого органу про завищення витрат на відрядження водіїв на загальну суму 885 000,00 грн за 2016, 2017 роки. До такого висновку суд дійшов на підставі оцінки доказів у справі (показання свідка, висновку судово-економічної експертизи від 19.12.2019 №1113/1402-1403/19-22, платіжних відомостей, наказів про відрядження, звітів про використання коштів, видних на відрядження або під звіт), та виснував, що витрати на відрядження водіїв відповідають напрямку підприємницької діяльності позивача, пов`язані з нею та документально підтверджені.

Додатковим рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ФОП ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 758, 44 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 02.11.2020 скасував рішення суду першої інстанції і прийняв нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд виходив з того, що висновок контролюючого в акті перевірки про завищення позивачем витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, за рахунок витрат на утримання основних засобів подвійного призначення - сідельних тягачів та напівпричепів до них, тобто вантажних автомобілів, витрат на відрядження водіїв та їх зарплату (з відповідними обов`язковими нарахуваннями) за 2016-2017 роки, - є правильним. Суд виснував, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відповідно до норм Закону України «Про автомобільний транспорт» відносяться до транспортних засобів, а тому повинні класифікуватися за критеріями, визначеними цим Законом. Сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд, як один транспортний засіб, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів.

Окремою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020 скасовано додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 та відмовлено в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про стягнення з ГУ ДПС на його користь витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу.

ФОП ОСОБА_1 подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020, у якій просить скасувати вказані судові рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду, постановою від 08.02.2023 касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задовольнив частково та рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020, додаткове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020 скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 27.02.2023 прийнято до провадження адміністративну справу та призначено судове засідання на 23.03.2023.

23.03.2023 представник відповідача подала клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 23.03.2023 розгляд справи відкладено на 26.04.2023.

Протокольною ухвалою від 26.04.2023, замінено Головне управління ДПС у Тернопільській області на його правонаступника Головне управління ДПС у Тернопільській області, як відокремлений підрозділ ДПС України. Судове засідання відкладено на 29.05.2023.

22.05.2023 до суду надійшло клопотання від представника відповідача про продовження строку для надання пояснень та доказів.

Відповідач надіслав до суду 29.05.2023 пояснення та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Протокольною ухвалою від 29.05.2023 призначено розгляд справи по суті на 11.07.2023.

Ухвалою суду від 11.07.2023 розгляд справи відкладено на 19.07.2023.

В судовому засіданні 19.07.2023 представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, представник відповідача проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні.

Суд, повно та всебічно розглянувши матеріали справи, проаналізувавши подані докази, встановив наступні факти.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, позивач зареєстрований в Тернопільській районній державній адміністрації 23.08.1995. Код основного виду економічної діяльності 49.41 "Вантажний автомобільний транспорт", на обліку в Тернопільській ОДПІ перебуває з серпня 1995, є платником податку на додану вартість, у 2016-2017 роках перебував на загальній системі оподаткування.

З 26.09.2018 по 09.10.2018 на підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, ст.77, п.82.1 ст.82 Податкового кодексу України, п.2ст.13 закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та направлення, контролюючим органом було проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, результати якої оформлені актом від 17.10.2018 №2303/19-00-13- 06/.

Як вбачається із вказаного акту, позивачем включено до витрат пов`язаних з провадженням господарської діяльності, відповідно до даних книги обліку доходів і витрат №30438 від 06.05.2014 за 2016 рік всього в сумі 6975089,18 грн, в тому числі на закупку ТМЦ 6629944.50 грн (в тому числі витрати на ремонт вантажних автомобілів в сумі 553879,95 грн; витрати на шини та шиномонтаж в сумі 355063.10 грн, витрати на відрядження водіїв в сумі 255000 грн. витрати на пальне в сумі 5466001,45 грн), зарплату з нарахуваннями 276744.68 грн, інші (оренда приміщення) 68400,00 грн.; за 2017 рік всього в сумі 8667017.46 грн в тому числі на закупку ТМЦ 7954632,78 грн (в тому числі витрати на ремонт вантажних автомобілів за 2017 рік в сумі 449167.40 грн. витрати на шини та шиномонтаж в сумі 535298.30 грн, витрати на відрядження водіїв в сумі 630000.00 грн, витрати на пальне в сумі 6340167.08 грн) витрати на зарплату з нарахуваннями в сумі 637384.68 грн, інші (витрати на оренду приміщення) - 75000.00 грн.

Перевіркою встановлено включення до витрат підприємця за 2017 рік витрат на ремонт вантажних автомобілів в сумі 553879.95 грн. та витрат на шини та шиномонтаж в сумі 355063,10 грн.

Таким чином в ході проведення перевірки, контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем безпідставно завищено витрати пов`язані з провадженням його господарської діяльності, на суму 908943,05 грн за 2017 рік, а саме витрат на утримання основних засобів подвійного призначення - вантажних автомобілів, чим порушено вимоги пп. 177.4.5 п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Також, згідно вказаного акту перевіркою встановлено включення до витрат підприємця витрат на відрядження водіїв в 2016 році в сумі 255000 грн.. в 2017 році в сумі 630000 грн. Зазначено, що до перевірки надано наказ №12 від 02.01.2016 про встановлення норми добових витрат з 01 січня 2016 року в сумі 150.00 грн. на добу, та наказ №14 від 02.01.2017 року про встановлення норми добових витрат з 01 січня 2017 року в сумі 250.00 грн. на добу, проте первинні документи (авансові звіти), розрахунки даних сум та відомості про виплату даних коштів позивачем не надано, внаслідок чого з контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем безпідставно завищено витрати за 2016 рік на суму 255000,00 грн. та за 2017 рік на суму 630000,00 грн., чим порушено вимоги пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

На підставі висновків, викладених у акті перевірки, ГУ ДФС у Тернопільській області винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

1. Щодо витрат на утримання основних засобів подвійного призначення - вантажних автомобілів:

Як вбачається з матеріалів справи, спірним питанням в межах касаційного перегляду справи була, зокрема кваліфікація сідельних тягачів і напівпричепів до них як основних засобів подвійного призначення - вантажних автомобілів і, як наслідок, можливість віднесення витрат на їх утримання (ремонт, придбання запасних частин, шин шиномонтаж тощо) до складу витрат фізичної особи-підприємця, який перебуває на загальній системі оподаткування.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до статті першої цього Закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб); автомобілем вантажним - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів; напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Закон України «Про автомобільний транспорт» встановлює класифікацію транспортних засобів за їх призначенням, розкриваючи відповідні поняття, а саме:

загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;

спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач;

спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.

Згідно з визначенням поняття «сідельний тягач», наведеним у главі 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568), таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Системний аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними цим Законом.

Сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд - транспортний засіб, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, а відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів.

Отже, враховуючи те, що Верховний Суд зробив обґрунтований висновок, що сідельний тягач та напівпричіп відносяться до вантажних автомобілів, суд надає оцінку лише питанню щодо завищення позивачем витрат на виплату заробітної плати та витрат на відрядження водіїв, зазначені в оскаржуваних ППР.

2. Щодо завищення позивачем витрат на виплату заробітної плати та витрат на відрядження водіїв.

Судом встановлено, що згідно вказаного акту перевіркою встановлено включення до витрат підприємця витрат на відрядження водіїв в 2016 році в сумі 255000 грн, в 2017 році в сумі 630000 грн. Зазначено, що до перевірки надано наказ №12 від 02.01.2016 про встановлення норми добових витрат з 01 січня 2016 року в сумі 150,00 грн на добу, та наказ №14 від 02.01.2017 року про встановлення норми добових витрат з 01 січня 2017 року в сумі 250,00 грн на добу, проте первинні документи (авансові звіти), розрахунки даних сум та відомості про виплату даних коштів ПП ОСОБА_1 не надано, внаслідок чого контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем безпідставно завищено витрати за 2016 рік на суму 255000,00 грн та за 2017 рік на суму 630000,00 грн, чим порушено вимоги пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Також згідно вказаного акту перевіркою встановлено включення до витрат підприємця витрат на зарплату з нарахування в 2016 році в сумі 276744,68 грн, в 2017 році в сумі 637384,68 грн, відповідно до даних книги обліку доходів і витрат №30438 від 06.05.2014 року, по факту нарахування зарплати та проведення нарахувань єдиного внеску по відомостях нарахування зарплати найманим працівникам за 2016 рік та 2017 рік.

Вказано, що відповідно до наданих для перевірки відомостей на виплату заробітної плати за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 ПП ОСОБА_1 проведено виплату нарахованої найманим працівникам заробітної плати за грудень 2015 року в сумі 15721,48 грн, та за січень-листопад 2016 року в сумі 182857,99 грн, також підприємцем , як податковим агентом, сплачено до бюджету утримані з зарплати найманих працівників суми податку з доходів фізичних осіб в сумі 20916,56 грн, військового збору в сумі 3353,35 грн, та внесено до бюджету єдиного внеску в сумі 52650,22 грн (відповідно до даних ІКП бази даних "ІС Податковий блок". Таким чином, документально підтверджені витрати на виплату зарплати з нарахування за 2016 рік склали 275499,60 грн (15721,48 грн+182857,99 грн+20916,56 грн+3353,35 грн+52650,22 грн=275499,60 грн).

Зазначено, що відповідно до наданих для перевірки відомостей на виплату заробітної плати за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 ПП ОСОБА_1 проведено виплату нарахованої найманим працівникам заробітної плати за грудень 2016 року в сумі 18847,31 грн, за січень- листопад 2016 року в сумі 384691,94 грн, також підприємцем, як податковим агентом, сплачено до бюджету утримані з зарплати найманих працівників суми податку з доходів фізичних осіб в сумі 88259,60 грн, військового збору в сумі 7489,32 грн, та внесено до бюджету єдиного внеску в сумі 109843,39 грн, відповідно до даних ІКП бази даних "ІС Податковий блок". Отже, документально підтверджені витрати на виплату зарплати з нарахуванням за 2017 рік склали 609131,56 грн (18847,31 грн +384691,94 грн + 88259,60 грн +7489,32 грн + 109843,39 грн = 609131,56 грн).

Таким чином в ході проведення перевірки контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем безпідставно завищено витрати на виплату зарплати з нарахуванням ЄСВ за 2016 рік на суму 1245,08 грн ( 276744,68 грн - 275499,60 грн = 1245,08 грн), та за 2017 рік на суму 28253,12 грн (637 384,68 грн - 609131,56 грн = 28253,12 грн), чим порушено вимоги п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України.

Також враховуючи вищенаведене контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем безпідставно завищено витрати за 2016 рік на суму 256245,08 грн, за 2017 рік на суму 1642718,85 грн, а також додатково нараховано податку з доходів фізичних осіб з доходів від провадження господарської діяльності всього на суму 312761,05 грн, в тому числі по звітних (податкових) періодах: за 2016 рік в сумі 46124,11 грн, за 2017 рік в сумі 266636,94 грн чим порушено пп.164.1.3 п.164.1 ст.164, п.177.2 ст.177, п.177.4.2 п.177.4 ст.177, п.177.4.3 п.177.4 ст.177, пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Крім того, в ході проведення перевірки, контролюючим органом встановлено порушення: пп.240.1.3 п.240.1 ст.240, п.250.1, пп.250.2.1 п.250.2 ст.250 Податкового кодексу України, у результаті неподання податкових декларацій по екологічному податку за 1 квартал 2016 року, за 2 квартал 2016 року, за 3 квартал 2016 року, за 4 квартал 2016 року 1 квартал 2017 року, за 2 квартал 2017 року, за 3 квартал 2017 року, за 4 квартал 2017 року; пункту 51.1 ст.51 підпункту "б" п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, у результаті неподання податкового розрахунку ф.№1-ДФ, та подано податкові розрахунки ф.№1-ДФ за 1 квартал 2016 року, 2 квартал 2016, 3 квартал 2016 року, 4 квартал 2016 року, 2 квартал 2017 року , за 3 квартал 2017 року, за 4 квартал 2017 року не у повному обсязі, з відомостями податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, які призвели до змін по платниках податку; пункту 177.10 статті 177 розділу IV Податкового кодексу України та п.6 ст.128 Господарського кодексу України порушення порядку ведення обліку доходів і витрат підприємця.

На підставі висновків, викладених у акті перевірки, ГУ ДФС у Тернопільській області 20.11.2018 винесено оскаржувані:

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 390951,32 грн (312761,05 за податковим зобов`язанням, 78190,27 за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 35605,57 (28484,45 грн за податковим зобов`язанням, 7121,12 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- зі сплати єдиного внеску на суму 130590,29 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №, яким застосовано до ОСОБА_1 штрафні санкції у розмірі 18696,42 грн.

Не погодившись із вказаними рішеннями позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів. їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України).

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно ст.138 ПК України однією зі складових витрат, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є витрати операційної діяльності, які включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Статтею 177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 177.2 статті 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Підпунктами 177.4.5, 177.4.6 п. 177.4 ст.177 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця, витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею, документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

У відповідності до п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Перелік, витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, визначено п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до яких зокрема належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, обов`язкові виплати;

- суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої | фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість): суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням і господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

При цьому, згідно аналізу ст.177 Податкового кодексу України, для віднесення фізичною особою-підприємцем витрат, до витрат безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів та зменшення оподатковуваного доходу на суму таких витрату необхідно щоб такі витрати були:

- документально підтверджені;

- фактично понесені (оплачені);

- понесені в межах господарської діяльності та пов`язані із отриманням доходу від підприємницької діяльності.

В даному випадку суд вважає за необхідне зазначити, що ФОП ОСОБА_1 здійснює надання послуг по перевезенню вантажу. Вказаний вид господарської діяльності передбачає необхідність компенсації (виплати) добових та інших витрат водіям, залученим до здійснення перевезення вантажів.

Вказаний вид витрат (виплата добових, інших витрат згідно авансових звітів) є такими що безпосередньо пов`язаний із отриманням доходу від підприємницької діяльності, а відтак фізична особа-підприємець має право зменшити оподатковуваний дохід на суму таких документально підтверджених понесених витрат (які у відповідності до п. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 є витратами, безпосередньо пов`язаними із отриманих доходом).

Відповідно до вимог п.1.4 наказу Міністерства фінансів України "Про затвердження Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами від 14.03.2013 року № 395, акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Згідно із п. 1.7 факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.

Вказане свідчить про те, що під час перевірки правомірності нарахування та виплати добових, перевіряючою не враховано всі первинні документи, що підтверджують понесені витрати згідно авансового звіту та документи про оплату (компенсацію) вказаних витрат. Зазначене призвело до невірного висновку проте, що ФОП ОСОБА_1 завищено витрати на відрядження водіїв у 2016 році на суму 255000,00 грн та у 2017 році на суму 630000,00.

При вирішенні даної справи, суд приймає до уваги висновок експертів за результатами проведення судово-економічної експертизи від 19.12.2019 №1113/1402-1403/19-22, згідно висновків якої зокрема:

- дослідженням встановлено, що в період 2016-2017 років кількість діб перебування працівників ФОП ОСОБА_1 у відрядженнях, вказаних у звітах про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, відповідає даним наказів на відрядження кожному водію;

- в результаті дослідження представлених документів витрати на відрядження водіїв (сума добових) по ФОП ОСОБА_1 документально підтверджується за 2016 рік у сумі 255000,00 грн, за 2017 рік - у сумі 630000 грн.

Крім того, правомірність зменшення ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу за 2016-2017 роки на суму понесених витрат на відрядження (оплату добових та інших документально підтверджених витрат, доданих до авансових звітів) підтверджується наявними у матеріалах справи відповідними документами за вказані роки, а саме: платіжними відомостями, наказами про відрядження, звітами про використання коштів, видних на відрядження або під звіт.

Згідно пункту 161 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до п.п. 161.1.1 п.161 ПК України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу, а саме фізична особа-резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Крім того, п.п. 161.1.5 п.161 ПК України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 Податкового кодексу України.

Також, суд зазначає, що відповідно до п.4. ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування", платниками єдиного внеску фізичної особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п.2 та п.3 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахуванні (обчислення) виплату (доходу), на які відповідно до Закону України нараховується єдиний внесок.

Згідно п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 Закону України - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Згідно п. 177.2. ст.177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Так, відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Інструкції №449, передбачено база оподаткування єдиним внеском обраховується суб`єктом господарювання самостійно та по-місячно, виходячи із суми доходу (прибутку), отриманого від здійснення діяльності, визначеного згідно вимог ст.177 Податкового кодексу України, однак в межах максимальної (мінімальної) величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом.

Приписами Закону України "Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" застосування середньомісячного показника не передбачено, оскільки суб`єкт господарювання протягом звітного періоду (року) може отримувати різний дохід (збиток) у тому чи іншому місяці. обрахований суб`єктом господарювання на підставі бухгалтерських та інших документів.

Порядок та механізм нарахування середньомісячного річного оподаткованого доходу в Декларації про майновий стан і доходи та щомісячної суми чистого оподатковуваного доходу (прибутку) із нарахування суми єдиного соціального внеску не є тотожними та регулюється різними нормативно-правовими актами. Крім того, вказані поняття є різними за своєю правовою природою.

Зокрема, в додатку Ф4 до Декларації про майновий стан і доходи зазначається розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу з метою визначення ставки оподаткування податком на доходи фізичних осіб згідно п. 167.1 ст.167 Податкового кодексу України.

Натомість, п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

Таким чином, щомісячний дохід (прибуток) з метою визначення бази оподаткування єдиними внеском - це величина яка, враховуючи положення Закону України "Про збір облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" обраховується платником податків самостійно, враховуючи доходи та витрати понесені суб`єктом господарювання у кожному конкретному місяці на підставі первинних документів. На підставі такого показника помісячно обраховується сума єдиного внеску що підлягає сплаті до бюджету з урахуванням максимальної (мінімальної) величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом.

Слід врахувати, що щомісячний чистий дохід, це величина, яка, враховуючи положення Закону України "Про збір облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", вираховується платником податків самостійно, враховуючи при цьому щомісячні витрати на придбання товару, витрати на здійснення підприємницької діяльності (оренда, податки, придбання ТМЦ тощо) та доходів в ході реалізації робіт та послуг у кожному конкретному місяці на підставі первинних документів.

Окрім того, згідно з п. 1 розділу 4 Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.04.2015 № 435, звіт формується на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок.

Оскільки, на підставі наданих ФОП ОСОБА_1 первинних документів та висновків судово-економічної експертизи, судом спростовано твердження контролюючого органу про заниження суми чистого оподаткованого доходу на який нараховується єдиний внесок, тому відповідно спростовується і його твердження щодо заниження позивачем суми єдиного соціального внеску.

Суд, проаналізувавши всі докази, що знаходяться в матеріалах справи та беручи до уваги розрахунок грошових зобов`язань, нарахованих на підставі акту №2303/19-00-13-06/ від 17.10.2018, де розмежовані суми грошових зобов`язань по витратах на відрядження та витратах на утримання вантажних автомобілів, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення ГУ ДФС у Тернопільській області № від 20.11.2018 в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 182574,27 грн., в тому числі: 146059,41 грн. - основний платіж та 36514,86 грн штрафні (фінансові) санкції; визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Тернопільській області від 20.11.2018 № в частині збільшення грошового зобов`язання з військового збору на суму 16627,80 грн в тому числі: 13302,24 грн - основний платіж та 3325,56 грн - штрафні (фінансові) санкції; визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф- від 20.11.2018 в частині недоїмки на суму 60985,67 грн.; визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску ГУ ДФС у Тернопільській області від 20.11.2018 № в частині штрафних санкцій на суму 11 274,78 грн.

3. Щодо судових витрат.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Представник позивача просив стягнути з відповідача судові витрати, а саме витрати, пов`язані з правничою допомогою, у розмірі 25000,00 грн.

При вирішенні питання щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що 12.02.2020 між адвокатом адвокатським бюро "Тараса Мартинюка" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № б/н.

Згідно п.5 даного договору, за надання правової допомоги клієнт зобов`язаний сплатити бюро гонорар розмір якого попередньо узгоджується за певний вид та обсяг правової допомоги шляхом складання додатку до даного договору.

Також, згідно додатку до договору про надання правової допомоги від 12.02.2020, розмір гонорару становить 25000,00 грн.

Відповідно до акта прийому-передачі послуг по договору про надання правової допомоги та додатку бюро були надані клієнту юридичні послуги згідно наступного переліку:

- правовий аналіз рішень ГУ ДФС у Тернопільській області від 20.11.2018 року № , №, №, вимоги про сплату боргу №Ф- та судової практики по аналогічній категорії спорів. Консультація щодо наявності правових підстав оскарження зазначених рішень ГУ ДФС у Тернопільській області та перспектив розгляду судової справи - вартість 2000,00 грн.

- підготовка та подача в суд адміністративного позову про скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Тернопільській області від 20.11.2018 року № , №, №, рішення про нарахування фінансових санкцій від 20.11.2018 №, вимоги про сплату боргу №Ф- - вартість 8000,00 грн.

- опрацювання та аналіз відзиву на адміністративний позов, поданого ГУ ДФС у Тернопільській області, підготовка усних пояснень по даному відзиву - вартість 1000,00 грн.

- підготовка заяви щодо призначення експертизи - вартість 500,00 грн.

- підготовка документів (копій документів) для надання експерту - вартість 2000,00 грн.

- підготовка письмових пояснень по справі - вартість 1000,00 грн.

- участь у судових засіданнях Тернопільського окружного адміністративного суду по справі № 500/458/19- вартість 10000,00грн.

- підготовка клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу - вартість 500,00 грн.

На підтвердження оплати фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 послуг по договору про надання правової допомоги представником позивача надано розрахунок на оплату №3/02 від 15.02.2019 на суму 12500,00 грн, платіжне доручення №63 від 15.02.2019 на суму 12500,00 грн, заключну виписку за період з 15.02.2019 по 15.02.2019, розрахунок на оплату №1/03/20 від 03.03.2020 на суму 12500,00 грн, платіжне доручення №736 від 05.03.2020, заключну виписку за період з 05.03.2020 по 05.03.2020.

Також, згідно платіжного доручення №56 від 12.02.2019 позивачем за подання до суду відповідного позову сплачено 5758,44 грн. судового збору.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частинах першій, третій статті 139 КАС України, відповідно до яких:

при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа;

при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, справедливим розміром відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є сума 10000,00 грн.

Отже, до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь позивача підлягають судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5758, 44 грн. та частина понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 20.11.2018 № в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 182574 (сто вісімдесят дві тисячі п`ятсот сімдесят чотири) грн 27 (двадцять сім) коп. в тому числі: 146059 (сто сорок шість тисяч п`ятдесят дев`ять) грн 41 (сорок одна) коп. - основний платіж та 36514 (тридцять шість тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн 86 (вісімдесят шість) коп. штрафні (фінансові) санкції.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 20.11.2018 № в частині збільшення грошового зобов`язання з військового збору на суму 16627 (шістнадцять тисяч шістсот двадцять сім) грн 80 (вісімдесят) коп. в тому числі: 13302 (тринадцять тисяч триста дві) грн 24 (двадцять чотири) коп. - основний платіж та 3325 (три тисячі триста двадцять п`ять) грн 56 (п`ятдесят шість) коп. штрафні (фінансові) санкції.

4. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф- від 20.11.2018 в частині недоїмки на суму 60985 (шістдесят тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн 67 (шістдесят сім) коп.

5. Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску Головного управління ДФС у Тернопільській області від 20.11.2018 № в частині штрафних санкцій на суму 11 274 (одинадцять тисяч двісті сімдесят чотири) грн 78 (сімдесят вісім) коп.

6. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

7. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області в користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5758 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят вісім) грн 44 коп. згідно платіжного доручення №56 від 12.02.2019 та частину понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 25 липня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління ДПС у Тернопільській області, як відокремлений підрозділ ДПС України (місцезнаходження/місце проживання: вул. Білецька, 1,м. Тернопіль,46003 код ЄДРПОУ/РНОКПП 44143637);

Головуючий суддя Осташ А.В.