Справа № 240/6543/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
25 липня 2023 року м. Житомир справа № 240/6543/23
категорія 112010200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач11, ГУ ПФУ в Житомирській області) щодо зарахувати до страхового стажу періоду роботи з 20 березня 1984 року по 01 жовтня 1987 року та зобов`язання зарахувати зазначений період і призначити пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про призначення пенсії за віком. Проте, відповідач-1 відмовив йому у призначенні пенсії за віком, мотивуючи це тим, що в уточнюючій довідці архівного відділу Житомирської міської ради у документах підприємства прізвище позивача не співпадає з прізвищем, зазначеним у його паспорті. Посилаючись на належне оформлення трудової книжки, записами в якій підтверджується період роботи, зазначений у названій довідці, уважає, що відповідач протиправно відмовив у врахуванні його до страхового стажу.
Ухвалою суду від 15 березня 2023 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без викликів учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
14 квітня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що пунктом 26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 передбачено, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку. Так, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 20 березня 1984 року по 01 жовтня 1987 року відповідно до поданої уточнюючої довідки, виданої архівним відділом Житомирської області, оскільки у названому документі зазначено прізвище « ОСОБА_2 », яке не відповідає прізвищу позивача, зазначеному у паспорті громадянина України « ОСОБА_3 ». Таким чином, підтверджений належними документами страховий стаж позивача становить 27 років 04 місяці 22 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Також ГУ ПФУ в Житомирській області подало клопотання про залучення співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду в Тернопільській області, оскільки, за принципом екстериторіальності, саме таке розглядало подані позивачем документом та прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії за віком.
За результатами вивчення поданих ГУ ПФУ в Житомирській області документів та ознайомлення з відзивом останнього, 17 квітня 2023 року суд постановив ухвалу, якою запропонував ОСОБА_1 залучити до участі у справі співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та у зв`язку з залученням співвідповідача уточнити прохальну частину позову щодо позовних вимог до нього, з огляду на що зупинив провадження у справі до дати отримання судом інформації, про прийняте ОСОБА_1 рішення щодо залучення співвідповідача.
28 квітня 2023 року до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій ОСОБА_1 просить визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у зарахуванні періоду роботи з 20 березня 1984 року по 01 жовтня 1987 року до страхового стажу та зобов`язати таке вчинити відповідні дії.
05 травня 2023 року до суду надійшла уточнена позовна заява, у якій позивач просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у зарахуванні періоду роботи з 20 березня 1984 року по 01 жовтня 1987 року до страхового стажу та зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області вчинити відповідні дії та призначити пенсію за віком, за результатами вивчення якого суд ухвалою від 11 травня 2023 року прийняв його до розгляду, залучив до участі у справі як другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ в Тернопільській області), призначив справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та визначив співвідповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
21 червня 2023 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач-2 просить в задоволенні позову відмовити. Наводить доводи, аналогічні тим, що зазначені у відзиві відповідача-1, а також посилається на положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110.
За результатами вивчення доводів сторін, суд ухвалою від 21 червня 2023 року призначив справу до розгляду в судовому засіданні з викликом свідків.
Суд установив, що 25 січня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Також зауважив, що до страхового стажу не зарахований період роботи з 20 березня 1984 року по 01 жовтня 1987 року, відповідно до поданої уточнюючої довідки, вданої архівним відділом Житомирської області та період навчання з 01 вересня 1980 року по 25 липня 1981 року, відповідно до наданого диплому, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним, де указано « ОСОБА_3 ». Для зарахування цих періодів необхідно надати додаткові уточнюючі довідки.
Уважаючи таке рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області протиправним, ОСОБА_1 звернулася із цим позовом до суду.
У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та просив його задовольнити.
Представник відповідача-1 проти задоволення позову заперечувала.
Також у судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які працювали разом із позивачем у період з 20 березня 1984 року по 01 жовтня 1987 року. Факт роботи свідків разом з позивачем у зазначений період установлений судом шляхом огляду оригіналів їх трудових книжок, копії яких долучено до матеріалів справи.
Представник відповідача-2 у судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно частини 9 цієї правової норми, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Відтак, 19 липня 2023 року суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Призначення, виплата та перерахунок пенсій регулюється Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1788-XII), «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону України №1058-IV пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно із частиною 1 статті 24 Закону України №1058-ІV, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За приписами частини 2 цієї правової норми, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Умови призначення пенсії за віком, визначені положеннями статті 26 Закону України №1058-ІV.
Згідно названої правової норми особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років.
Також, частиною 4 статті 24 Закону України №1058-ІV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Закон України №1058-ІV набрав чинності 01 січня 2004 року, а тому періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01 січня 2004 року.
Відповідно до статті 62 Закону України №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).
Згідно з пунктом 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених вище норм права дозволяє прийти висновку, що в разі відсутності в трудовій книжці необхідних записів або їх неправильному чи неточному оформленні за періоди роботи до 01 січня 2004 року, зарахування таких періодів роботи до страхового стажу здійснюється на підставі даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.
Як убачається зі змісту трудової книжки, копія якої міститься у матеріалах справи, а оригінал був оглянутий судом під час розгляду справи у судовому засіданні, на титульній сторінці містяться виправлення прізвища позивача, а сам спочатку було записано « ОСОБА_2 », у подальшому внесено виправлення і зазначено « ОСОБА_6 », а згодом « ОСОБА_3 ».
Як пояснив представник відповідача-1 у судовому засіданні, у зв`язку з такими виправленнями, орган Пенсійного фонду не прийняв трудову книжку, надану позивачем, як документ, що підтверджує його страхового стажу. Весь трудовий стаж позивача зараховувався до страхового стажу на підставі уточнюючих довідок, що були надані позивачем.
Надаючи правову оцінку таким висновкам органу Пенсійного фонду, суд зауважує на таке.
Згідно паспорта громадянина України прізвище позивача російською мовою « ОСОБА_6 ».
Однак, під час заповнення його трудової книжки у серпні 1981 року в прізвищі була допущена помилка та зазначено « ОСОБА_2 ».
Згідно положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємства, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252), із змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19 жовтня 1990 року №412, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, у момент виявлення помилки у прізвищі позивача, що була допущена під час оформлення трудової книжки, уповноваженою особою за останнім місцем роботи були внесені відповідні виправлення, а саме зазначено « ОСОБА_6 ».
Прізвище « ОСОБА_6 » відповідає прізвищу позивача на російській мові, що зазначено у паспорті останнього, отже сумніви відповідача-2 у належності трудової книжки саме позивачу є безпідставними, а рішення щодо неприйняття такої як документа, що підтверджує страховий стаж позивача, безпідставним.
Оскільки на момент трудової діяльності позивача в ремонтно-будівельному управлінні при виробничому деревообробному об`єднанні «Житомирдерев» в його трудовій книжці прізвище було записано з помилкою, у відомостях про нарахування заробітної плати працівникам, міститься аналогічна помилка.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наданими позивачем документами, а саме трудовою книжкою та уточнюючої довідкою архівного відділу Житомирської міської ради від 19 січня 2023 року, підтверджується трудовий стаж позивача з 20 березня 1984 року по 01 жовтня 1987 року, який підлягає зарахуванню до страхового стажу.
За таких обставин страховий стаж позивача на момент звернення з заявою про призначення пенсії за віком становив більше 30 років.
Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання призначити пенсію за віком, суд зазначає таке.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Під час розгляду цієї справи відповідачі не довели правомірність оскаржуваного позивачем рішення.
Розглядаючи питання зобов`язання призначення пенсії, суд повинен перевірити усі умови, за яких відповідач зобов`язаний таку пенсію призначити.
Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України №1058-ІV.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Як убачається з матеріалів справи, позивач досяг пенсійного віку 09 лютого 2023 року, із заявою про призначення пенсії звернувся 25 січня 2023 року.
Ураховуючи те, що єдина підстава, зазначена відповідачами на обґрунтування рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, спростована за результатами розгляду справи, суд, керуючись положеннями частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, які надають суду право вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, приходить до висновку, що наявні підстави для визнання протиправним та скасування спірного рішення та зобов`язання відповідача-1 прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 10 лютого 2023 року дня, що настає за днем досягнення 60-річного віку.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 26 квітня 2021 року у справі №120/6776/20-а та від 02 лютого 2022 року у справі №560/9868/21 та Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 15 вересня 2021 року у справі №460/711/21.
Додатково суд зауважує, що оскільки за результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов містить декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.
Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі №620/1116/20.
Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає вся сума сплаченого судового збору.
З огляду на те, що виникнення спірних правовідносини обумовлено прийняттям саме ГУ ПФУ в Тернопільській області рішення, яке за результатами розгляду справи, визнане протиправним, суд приходить до висновку, що вся сума судового збору підлягає стягненню з останнього.
Керуючись положеннями статей 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 10 лютого 2023 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис