Справа № 460/19078/22
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/19078/22 пров. № А/857/6402/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Улицького В.З.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року у справі №460/19078/22 за адміністративним позовом Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» про стягнення адміністративно-господарських санкцій (головуючий суддя першої інстанції Щербаков В.В., час ухвалення - у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, місце ухвалення м.Рівне, дата складання повного тексту 27.12.2022),-

В С Т А Н О В И В:

Рівненське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулось в суд позовом до Приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» про стягнення адміністративно - господарських санкцій за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю та пені у загальній сумі 267074,91 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно отриманої позивачем інформації від Дубенської міськрайонної філії РОЦЗ відповідачем відмовлено у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, чим порушено покладений на нього законом обов`язок, що у свою чергу є підставою для нарахування адміністративно-господарських санкцій та пені на загальну суму 267074,91 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем полана апеляційна скарга, в якій зазначає, що при розгляді даної справи судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, не досліджено докази, надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог, що мають значення для справи та має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, що є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Апелянт не заперечує, що Відповідачем було створено робочі місця та подано звіти за форою №3-ПН. Проте, із корінців направлень на працевлаштування, долучених до відповіді центру зайнятості, всім направленим особам з інвалідністю було відмовлено відповідачем у працевлаштуванні по причині медичних протипоказань осіб з інвалідністю.

Таким чином апелянт вважає, що роботодавцем не було вжито належних заходів для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, так як відповідно до cт. 18 Закону №875- XII роботодавець зобов`язаний: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця (спеціальне робоче місце особи з інвалідністю - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо); 2) створювати для осіб з інвалідністю умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації (індивідуальна програма реабілітації - комплекс програм оптимальних видів. форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії).

Лише в разі встановлення судом виконання роботодавцем вище перелічених обов`язків, адміністративний позов про стягнення адміністративно-господарських санкцій може бути залишений без задоволення.

Ураховуючи, що Відповідач не вжив всіх належних заходів, а саме не створив спеціальне робоче місце з урахуванням індивідуальних програм реабілітацій осіб з інвалідністю, яких було направлено та які мали бажання працевлаштуватися, не забезпечив такими робочими місцями, тому ознака правопорушення у сфері господарювання, як підстава для застосування адміністративно-господарських санкцій за не працевлаштування особи з інвалідністю, - цілком наявна.

З огляду на вище викладене, а саме формальне створення робочих місць та подання звітності за формою 3-ПН до служби зайнятості, має на меті показати видимість пошуку осіб з інвалідністю та ще раз свідчить про формалізований підхід в питанні виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.

Зазначає, що виконанням нормативу робочих місць в розумінні ст. 19 Закону №875-ХІІ вважається саме працевлаштування підприємством особи з інвалідністю, а не лише створення робочих місць для таких осіб, що зумовлено загальною спрямованістю законодавства про соціальний захист та реабілітацію осіб з інвалідністю на забезпечення реалізації ними трудових прав та обов`язків нарівні з іншими працівниками без додаткових соціальних гарантій у сприянні їх працевлаштування. Зазначене узгоджується з правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі №819/537/16.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що за результатами аналізу поданих ПрАТ ««Дубенський завод гумово-технічних виробів» () звітів форми 3-ПН про попит на робочу силу за період січень-грудень 2021 року, на підприємстві ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» були наявні 5 (п`ять) вакансій підсобних робітників.

Відповідно до звітів форми 10-ПОІ за аналогічний період, на підприємстві відповідача працює 187 осіб, кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність і мають працювати на робочих місцях 7, працевлаштовані 4, не працевлаштовані - 3 особи.

Крім того, 03.05.2022 року позивачем була отримана інформація від Дубенської міськрайонної філії РОЦЗ про те, що Відповідачу для працевлаштування направлялись 7 (семеро) осіб з інвалідністю з числа безробітних, і всім їм було відмовлено у працевлаштуванні по причині медичних протипоказань.

На даній підставі позивачем зроблено висновок про виникнення у відповідача обов`язку сплатити адміністративно-господарські санкції, за безпідставну відмову у працевлаштуванні осіб з інвалідністю в сумі 266834,76 грн. адміністративно-господарських санкцій та 240,15 грн. пені, на загальну суму 267074,91 грн.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідачем належним чином були виконані вимоги законодавства щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, а відмови були обумовлені об`єктивними причинами, тому відповідно він не може нести відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості 1 робочого місця.

Згідно із ст.20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Отже, вказані штрафні санкції є адміністративно-господарськими санкціями, як один із видів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно із ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських правовідносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Водночас, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

Так, згідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року №875-XII, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року №875-XII, інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, обов`язок щодо працевлаштування інвалідів покладено як на суб`єктів господарювання так і на державу, від імені якої діють відповідні державні служби зайнятості.

Обов`язок суб`єкта господарювання полягає у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, створенні умов праці та надання інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування інвалідів. В той же час, коли за висновком МСЕК пропонована інваліду робота протипоказана, то укладати з ним трудовий договір власник або уповноважений ним орган не має права (ст. 24 КЗпП України). У цьому випадку не береться до уваги навіть згода самого працівника виконувати цю роботу. Аналогічно відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я інвалідів (ст. 17 Закону № 875).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», №5067-VI, 05.07.2012, роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Порядок подання інформації про наявність вакансій врегульований наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013р. №316 «Про затвердження форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядку її подання».

Вказаним Порядком встановлена єдина форма призначена для інформування центру зайнятості та населення про наявність вільних робочих місць, в тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та порядок її подання. За висновком суду першої інстанції зазначені вимоги законодавства відповідачем дотримано, про що свідчать долучені до матеріалів справи копії звітів форми 3-ПН.

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Виходячи з викладених норм законодавства, на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. В свою чергу, закон обмежує можливість підприємства працевлаштовувати осіб з інвалідністю на вакансії, робота за якими їм протипоказана згідно медичних висновків або може завдати шкоди їх здоров`ю або здоров`ю оточуючих осіб.

Позивач вважає, що відповідачем не був виконаний норматив для працевлаштування інвалідів, оскільки середньооблікова чисельність працюючих у 2021 році складала 187 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, працевлаштовані 4 особи, а норматив для працевлаштування інвалідів становить 7 осіб.

Судом встановлено. що за результатом аналізу матеріалів справи судом встановлено, що у ПрАТ «Дубенський завод ГТВ» були наявні вакантні посади виключно за робочими спеціальностями, такими як: пресувальник, вальцювальник, виконання обов`язків за якими передбачає значне фізичне навантаження, зокрема: Робота вальцювальника: 8 год роботи на ногах, підготовка гумових сумішей (3-4 тонни гуми в зміну), опрацювання гуми заготовками по 10-12 кг, перекладення, перенесення, нарізання, транспортування; робота із ножем для зняття валків із гладких вальців, яка передбачає значне застосування сили рук, спини, ніг; Робота пресувальника: 8 год роботи на ногах із заготовками із гуми від 1,5 кг до 21 кг, рух прес-форм у пресі, які мають вагу 150-180 кг в залежності від виду продукції, робота із високими тисками (від 250 АТМ) та температурами (від 140 С і вище); навантаження на руки, ноги та спину.

Відповідно до корінців направлення на працевлаштування та копій довідок МСЕК, громадяни, яким було відмовлено у працевлаштуванні на заводі за станом здоров`я мали протипокази до роботи, зокрема:

ОСОБА_1 згідно довідки до акта медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №518750 причиною інвалідності є загальне захворювання з ураженням опорно-рухового апарату, протипоказана праця із тривалим перебуванням на ногах;

ОСОБА_2 - згідно довідки до акта медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №518819 причиною інвалідності є трудове каліцтво з ураженням внутрішніх органів, протипоказана важка фізична праця, праця з порушенням режиму харчування;

ОСОБА_3 - згідно довідки до акта медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №811494 протипоказані некваліфіковані види праці, рекомендовано обстеження та лікування у психіатра, сімейного лікаря, що унеможливлює працю із застосуванням зокрема ножів для зняття валків із гладких вальців нарізання гуми тощо;

ОСОБА_4 - згідно довідки до акта медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №518588 причиною інвалідності є трудове каліцтво з ураженням опорно-рухового апарату , протипоказана праця із тривалим перебуванням на ногах.

Крім того, гр. ОСОБА_5 відмовилась від прийняття на роботу, оскільки їй не підходив графік роботи та далеко їздити (підтверджено корінцем направлення на працевлаштування №0001005 від 03.12.2021), а гр. ОСОБА_6 було відмовлено внаслідок відсутності вакансії на момент звернення (згідно корінця направлення на працевлаштування №0012001 від 16.01.2021 робоче місце зайняте з 05.01.2021р.).

Суд першої інстанції вірно вказав, що підприємствам, які працевлаштовують інвалідів, потрібно враховувати низку положень чинного законодавства, що визначають особливості трудових відносин із ними, зокрема коли за висновком МСЕК пропонована інваліду робота протипоказана, то укладати з ним трудовий договір власник або уповноважений ним орган не має права (ст. 24 КЗпП України) і, у цьому випадку навіть не береться до уваги згода самого працівника виконувати цю роботу. Тому при прийнятті на роботу інваліда, останній обов`язково повинен надати висновок МСЕК.

Також відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я інвалідів (ст. 17 Закону № 875).

Наявність саме таких обставин підтверджується довідками МСЕК, долученими до матеріалів справи.

Таким чином, наведені вище обставини свідчать про те, що відповідачем належним чином були виконані вимоги законодавства щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, а відмови були обумовлені об`єктивними причинами, тому відповідно він не може нести відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, оскільки розробив необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створив робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформував відповідні установи, але фактично не працевлаштував осіб з інвалідністю з незалежних від нього причин - коли за висновком МСЕК пропонована інваліду робота протипоказана або за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб або загрожує погіршенню здоров`я самої особи з інвалідністю.

Апелянт покликається на норми статті 18 Закону України №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в частині обов`язку підприємств створювати спеціальні робочі місця для осіб з інвалідністю та їх працевлаштування.

Проте, апеляційний суд повторно зазначає, що зазначає, що відповідач - ПрАТ «Дубенський завод ГТВ», здійснює виробництво гумової продукції (гумових килимків, брудоочисних систем, гумових шлангів та інших виробів) шляхом переробки зокрема невулканізованих гумових сумішей в листах, пластинах, смужках, різної сортності у готові вироби та роботи на підприємстві передбачають істотне фізичне навантаження на руки, ноги та спину, тобто існує об`єктивна реальність, у якій відповідачем не може бути прийнято на роботу осіб, у яких згідно медичних документів є прямі протипокази до роботи. Укладати з такими особами трудовий договір власник або уповноважений ним орган не має права (ст. 24 КЗпП України). У цьому випадку не береться до уваги навіть згода самого працівника виконувати цю роботу.

Доводи апелянта про те, що відповідачем лише створюється видимість пошуку та працевлаштування осіб з інвалідністю є необґрунтованими та суперечливими, оскільки він фактично визнає, що заводом працевлаштовано 4 особи з інвалідністю у спірний період.

Наведене, на думку суду, відповідно свідчить про те, що відповідачем об`єктивно створювались робочі місця для осіб з інвалідністю та працевлаштовувались такі особи у випадках, коли це було дозволено висновками МСЕК.

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не надано доказів щодо не виділення та не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідачем, не доведено факту протиправної відмови у працевлаштуванні осіб з інвалідністю з боку ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів», у той час як Позивачем належними та допустимими доказами доведено вжиття всіх передбачених чинним законодавством України заходів для виконання покладеного обов`язку із працевлаштування осіб з інвалідністю, тому відповідно у задоволенні позову про стягнення адміністративно-господарських санкцій за відмову у працевлаштуванні осіб з інвалідністю у сумі 266834,76 грн. та 240,15 грн. пені на загальну суму 267074,91 грн. слід відмовити повністю.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Рівненського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року у справі №460/19078/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. З. Улицький