Справа № 240/15298/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112010200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
У травні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд з позовом, у якому просить визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Запорізькій області) від 24 лютого 2023 року щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ в Житомирській області) призначити пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 02 лютого 2023 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що станом на день звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років, мала необхідний страховий стаж, а тому відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії.
Ухвалою суду від 01 червня 2023 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачам строк для подання відзивів на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
23 червня 2023 року до суду надійшов відзив з витребуваними судом документами, у якому відповідач 1 просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що станом на 11 жовтня 2017 року страховий стаж позивача становив 25 років 19 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
29 червня 2023 року до суду надійшов відзив з витребуваними судомо документами, у якому відповідач 2 також просить в задоволенні позову відмовити. На обґрунтування своєї позиції наводить доводи, аналогічні тим, що зазначені у відзиві відповідача 1.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що 17 лютого 2023 року позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1788-ХІІ).
Уважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернулася із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).
Згідно пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII (далі Закон України №2148-VIII) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до пункту 21 зазначеного розділу особам, які на день набрання чинності Законом України №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України №1788-ХІІ. Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Закон України № 2148-VIII набрав чинності 11 жовтня 2017 року.
Отже пенсії за вислугу років згідно приписів Закону України №1788-ХІІ призначаються за умови наявності у особи станом на 11 жовтня 2017 року визначеного цим Законом страхового і спеціального стажу.
У свою чергу, відповідно до статті 1 Закону України №1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 2 цього Закону за ним призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно статті 7 Закону України №1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Отже, особливістю пенсій за вислугу років є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.
Відповідно до статті 51 Закону України №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно статті 52 цього Закону право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники експедицій, партій, загонів, дільниць і бригад, безпосередньо зайняті на польових геологорозвідувальних, пошукових, топографо-геодезичних, геофізичних, гідрографічних, гідрологічних, лісовпорядних і розвідувальних роботах.
Приписи пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ (у редакції, що діяла до внесення змін законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII (далі Закон України №213-VIII) та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII (далі Закон України №911-VIII) передбачали, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
У подальшому, з прийняттям Закону України № 213-VIII підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону України №1788-ХІІ.
Проте, 04 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №2-р/2019, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України № 213-VIII та № 911-VIII.
Єдиний суд конституційної юрисдикції України, приймаючи зазначене рішення, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Внесення змін Законом України № 213-VIII до положень Закону України №1788-ХІІ в частині, зокрема, збільшення на п`ять років спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося, на переконання Конституційного Суду України, без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону України № 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону України № 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 цього Закону. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону України № 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктах «а», б», «в», «г», «д», «е», «є» та «ж» статті 55 цього Закону, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни, внесені до статті 55 Закону України №1788-ХІІ законами України №213-VIII та №911-VIII неконституційними.
Означені норми Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04 червня 2019 року.
В абзацах 2 та 4 пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, Конституційний Суд України зазначив, «що визнання неконституційним Закону №2222 у зв`язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом № 2222. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство, як Основного Закону держави на всій території України».
Отже, починаючи з 05 червня 2019 року положення пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ діють у первісній редакції, чинній до внесення змін указаними вище законами, що визнані неконституційними.
Таким чином, суд приходить до висновку, що на день звернення позивача (12 лютого 2023 року) до органу Пенсійного фонду із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років як працівнику закладу охорони здоров`я, пунктом «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
На реалізацією наведеної бланкетної норми права Кабінет Міністрів України постановою від 04 листопада 1993 року №909 затвердив Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право
на пенсію за вислугу років.
Згідно положень названої постанови, у редакції на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, спеціальний стаж має становити 26 років 6 місяців.
Разом з тим, Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений вищенаведеною постановою, не містить будь-яких посилань на необхідність певного стажу для призначення пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ, в ньому лише наведено найменування закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і найменування посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.
Абзац другий постановляючої частини вказаної постанови в редакції із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2015 року № 529 та постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 265, що були зумовлені внесенням до пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ змін законами України №213-VIII та №911-VIII, які рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнані неконституційними, суперечить положенням пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ та звужує обсяг прав осіб, які мають право на пенсію за цією нормою.
Аналогічний висновок викладений у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року у справі №300/3984/22
Після прийняття рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 зміни до абзацу 2 постановляючої частини постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 з метою його приведення у відповідність до пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ не вносились.
Однак, ураховуючи, що зміни до цієї постанови були внесені саме з метою приведення її у відповідність до пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати абзац 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 у редакції, яка передбачає, що пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.
Аналогічний висновок викладений у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі №620/7457/22.
Щодо співвідношення Закону України №1788-ХІІ та Закону України №1058-IV, який набув чинності 01 січня 2004 року, суд уважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII від 03 жовтня 2017 року (далі Закон України №2148-VIII) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Згідно з пунктом 21 цього розділу особам, які на день набрання чинності Законом України №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України №1788-ХІІ.
У свою чергу Закон України №2148-VIII набрав чинності 11 жовтня 2017 року.
Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ позивачу станом на 11 жовтня 2017 року необхідно мати спеціальний стаж роботи не менше 25 років.
Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 27 липня 2022 року у справі № 440/1286/20.
Верховний Суд зазначив, що враховуючи положення пунктів 21 та 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України №№1058-ІV пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення, станом на 11 жовтня 2017 року.
Як установлено судом та не заперечують відповідачі станом на 11 жовтня 2017 року загальний стаж роботи позивача складав 31 рік 7 місяці 23 дні, а спеціальний 25 років 19 днів.
Відтак, оскільки спеціальний стаж роботи позивача станом на 11 жовтня 2017 року (дату набрання чинності Законом України №2148-VIII), який дає їй право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, становить більше 25 років, визначених пунктом «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ, суд приходить до висновку про наявності підстав для задоволення позовних вимог.
Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання призначити пенсію за віком, суд зазначає таке.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Під час розгляду цієї справи відповідачі не довели правомірність оскаржуваного позивачем рішення.
Розглядаючи питання зобов`язання призначення пенсії, суд повинен перевірити усі умови, за яких відповідач зобов`язаний таку пенсію призначити.
Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України №1058-ІV.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Ураховуючи те, що підстави, зазначені відповідачем на обґрунтування рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, спростовані за результатами розгляду справи, суд, керуючись положеннями частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, які надають суду право вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, приходить до висновку, що наявні підстави для визнання протиправним та скасування спірного рішення та зобов`язання відповідача 2 прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, починаючи з 17 лютого 2023 року дня звернення за її призначенням, а не з 02 лютого 2023 року, як просить позивач.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 26 квітня 2021 року у справі №120/6776/20-а та від 02 лютого 2022 року у справі №560/9868/21 та Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 15 вересня 2021 року у справі №460/711/21.
Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов містить декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.
Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі №620/1116/20.
Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає вся сума сплаченого судового збору.
З огляду на те, що виникнення спірних правовідносини обумовлено прийняттям саме ГУ ПФУ в Запорізькій області рішення, яке за результатами розгляду справи, визнане протиправним, суд приходить до висновку, що вся сума судового збору підлягає стягненню з останнього.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, починаючи з 17 лютого 2023 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис