Справа № 300/142/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/142/21 пров. № А/857/5318/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі №300/142/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

суддя в 1-й інстанції Біньковська Н. В.,

час ухвалення рішення 21.02.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправними дії відповідача та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13656-13 від 10 листопада 2020 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13656-13 від 10 листопада 2020 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що таке прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню, покликаючись на те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Зазначає, що відповідно до Закону №2464-VI роботодавці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, розглядаються як окремі платники ЄСВ. Звертає увагу, що, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем, платник єдиного внеску визначений п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування ЄСВ. При цьому вважає, що базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, як ті, що отримують, так і ті, які не отримують дохід від провадження незалежної діяльності. Звертає увагу, що Рада адвокатів України рішенням №37 від 12 квітня 2019 року Про затвердження роз`яснення щодо поєднання адвокатської діяльності з трудовою діяльністю та інших пов`язаних питань роз`яснила, що адвокат, який суміщає трудові відносини із адвокатською діяльністю, має сплачувати ЄСВ, навіть якщо такий внесок вже сплатив роботодавець. Таким чином, вважає, що Головне управлінням ДПС у Івано-Франківській області діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а оскаржувана вимога винесена з дотриманням норм чинного законодавства. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, на підставі рішення Ради адвокатів Івано-Франківської області №2/10 від 27 вересня 2019 року та свідоцтва №001614 від 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 має право на здійснення індивідуальної адвокатської діяльності (а.с.25).

Згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 03 травня 2007 року (а.с.29), позивач: з 01 грудня 2016 року переведений на роботу провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення, взаємодії з роботодавцями та громадськістю, організаційної та кадрової роботи Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів; з 28 лютого 2019 року переведений на посаду фахівця І категорії відділу правового забезпечення, взаємодії з роботодавцями та громадськістю, організаційної та кадрової роботи Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів; з 01 березня 2019 року переведений на посаду завідувача сектору правової та кадрової роботи Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів; з 06 травня 2020 року переведений на посаду провідного юрисконсульта Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 від 15 січня 2021 року №02-05/69, виданої Івано-Франківським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, роботодавець за 2020 рік сплатив 28116,87 грн ЄСВ (22%) (а.с.6).

10 листопада 2020 року Головне управління ДПС в Івано-Франківській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13656-13, якою позивача, відповідно до вимог ст.25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, зобов`язано сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (недоїмку) в сумі 5256,24 грн (а.с.5).

Згідно з інтегрованої картки платника єдиного внеску станом на 31 жовтня 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати єдиного внеску (недоїмка) в розмірі 5256,24 грн (а.с.23-24).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачу єдиного соціального внеску та, відповідно, прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13656-13 від 10 листопада 2020 року, оскільки у період, за який відповідачем було нараховано позивачу спірну суму недоїмки зі сплати ЄСВ, він працював як найманий працівник у Івано-Франківському обласному відділені Фонду соціального захисту інвалідів, отримував заробітну плату за офіційним місцем роботи і роботодавець сплачував з його заробітної плати відповідні внески, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13656-13 від 10 листопада 2020 року щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в сумі 5256,24 грн є протиправною та підлягає скасуванню.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Ст.14 ПК України містить визначення, зокрема: працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (підпункті 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України), самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності; незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб (підпункті 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VІ (далі - Закон №5076-VІ) визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні.

Так, ст.1 Закону №5076-VІ передбачає, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; - адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно зі ст.13 Закону №5076-VІ адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ від 08 липня 2010 року (далі - Закон №2464-VІ, в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ передбачає, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2); недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6); застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3); страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункт 10).

Згідно з ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є: ідприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Крім того, відповідно до приписів ст.9 Закону №2464-VI єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі (частина перша); обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина друга); платники єдиного внеску, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року (частина восьма).

Ч.5 ст.8 Закону №2464-VІ передбачає, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з абз.1 п.1 та абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

З 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, відповідно до якого внесено зміни до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зокрема, у частину першу статті 7, а саме: - у пункті 2 перше речення абзацу другого пункту слова "має право самостійно" замінено словом зобов`язаний.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має право на здійснення адвокатської діяльності на підставі свідоцтва №001614 від 27 вересня 2019 року, виданого Радою адвокатів Івано-Франківської області, та перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС в Івано-Франківській області, як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність.

У спірний період позивач перебував на посаді завідувача сектора правової та кадрової роботи Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (з 01 березня 2019 року по 06 травня 2020 року), а з 06 травня 2020 року працював провідним юрисконсультом вказаного відділення Фонду, що підтверджується записами у його трудовій книжці.

Колегія суддів зазначає, що у періоді, охопленому предметом цього спору, позивач не займався адвокатською діяльністю як самозайнята особа та не отримував від неї доходу, оскільки доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять.

Згідно з п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є, серед іншого, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, юридичну практику, в тому числі адвокатську, та отримують дохід від цієї діяльності. Адвокатом є фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність та в контексті податкового законодавства вважається самозайнятою особою. Відповідно до норм Закону №2464-VІ необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, дохід від адвокатської діяльності є базою для нарахування єдиного соціального внеску, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство з 01 січня 2017 року встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Як вбачається з матеріалів справи, контролюючий орган, враховуючи наведені нормативні положення та фактичні обставини справи (перебування позивача на обліку як фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю) дійшов висновку про необхідність нарахування позивачу ЄСВ у розмірі мінімального страхового внеску на місяць. Цей висновок став підставою для прийняття контролюючим органом оскарженої вимоги про сплату нарахованих ним сум ЄСВ.

Разом з тим, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, відповідач не врахував, що позивач у спірний період по теперішній час працює найманим працівником Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 .

Згідно з абз.2 п.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є також роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством. При цьому зазначені роботодавці під час кожної виплати заробітної плати, на її суму нараховують єдиний внесок. Обов`язок таких роботодавців одночасно з видачею заробітної плати сплатити нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був найманим працівником та застрахованою особою, а тому платником єдиного соціального внеску за нього був роботодавець/страхувальник Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Враховуючи ту обставину, що єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за спірний період за позивача як найманого працівника сплатив його роботодавець як страхувальник, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправне повторне нарахування контролюючим органом недоїмки по ЄСВ за цей самий період позивачу як самозайнятій особі.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо тлумачення та застосування норм Закону №2464-VІ, відповідно до яких одночасна сплата єдиного соціального внеску безпосередньо особою (як такою, що провадить незалежну професійну діяльність) та її роботодавцем як страхувальником спричинить подвійну сплату цього внеску, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, покликання податкового органу на рішення Ради адвокатів України №37 від 12 квітня 2019 року в силу положень частини 1 статті 57 Закону №5076-VI є обов`язковим для виконання позивачем, однак, у спірних правовідносинах суд дотримується положень ч.5 ст.242 КАС України в частині врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду з аналогічних правових відносин.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та враховуючи встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачу єдиного соціального внеску та, відповідно, прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13656-13 від 10 листопада 2020 року, оскільки у період, за який відповідачем було нараховано позивачу спірну суму недоїмки зі сплати ЄСВ, він працював як найманий працівник у Івано-Франківському обласному відділені Фонду соціального захисту інвалідів, отримував заробітну плату за офіційним місцем роботи і роботодавець сплачував з його заробітної плати відповідні внески, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13656-13 від 10 листопада 2020 року щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в сумі 5256,24 грн є протиправною та підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі №300/142/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 19 липня 2023 року.