Справа № 580/10531/21
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Файдюка В.В.,

за участю секретаря Ольховської М.Г.,

представника позивача Передія В.Г.,

представника відповідача Ренгевич Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування індивідуального акту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 08.11.2021 № 385-0 «Про відсторонення від роботи працівників Головного управління» в частині відсторонення її від роботи та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період відсторонення від роботи з 08.11.2021 до 17.11.2021 у сумі 4961,36 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно та без законних підстав відсторонив її від роботи через відсутність щеплення від COVID-19 з огляду на наявність у неї протипоказань лікаря. Листом від 05.11.2021 вона повідомила відповідача про намір у майбутньому виконати вимоги законодавства та зробити щеплення від COVID-19 після лікування захворювання. Посилання на п. 4 листа Міністерства економіки України від 03.11.2021 № 4706-06/52950-03 вважає недоречним, оскільки відповідач не враховував стан і наявні протипоказання щодо вакцинації.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено. Крім того, стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що застосування до позивачки за наявних медичних показань і рекомендацій відтермінування відсторонення від роботи є надмірним втручанням у її право на приватне життя під час проходження служби без індивідуальної оцінки виконуваних трудових обов`язків згідно з посадовою інструкцією (об`єктивної необхідності під час виконання особисто контактувати з іншими людьми). Суд не встановив фактів, які б підтверджували об`єктивну необхідність та нагальну потребу у відстороненні саме позивачки від виконуваної роботи. При цьому, відсторонення від роботи мало наслідком позбавлення заробітку на державній службі (для порівняння ризиків варто брати до уваги: для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним), тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки, тобто відповідачем не дотримано справедливого балансу між суспільними інтересами та правами позивачки, що гарантовані Конституцією України.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу,в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені адміністративного позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги наголошує, що відповідно до вимог законодавства та враховуючи наказ Пенсійного фонду України від 29.10.2021 № 154 «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників» відповідачем виданий наказ «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників» від 02.11.2021 № 453. Згідно заяви від 05.11.2021 позивачка надала відповідачу медичну довідку довільної форми, що не містила висновків про наявність протипоказань до вакцинації, а лише рекомендації про відтермінування щеплення від COVID-19, тому наказом від 08.11.2021 № 385-О позивачка була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 до надання документу, що підтверджує наявність профілактичного щеплення або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації, виданого закладом охорони здоров`я. Апелянт наголошує, що робоче місце позивачки знаходиться в приміщенні де розташований сервісний центр Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, який здійснює прийом громадян. Відсторонення від роботи працівника має на меті забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки працівників, а і осіб, які звертаються до органу Пенсійного фонду. Вважає наказ від 08.11.2021 № 385-О в частині відсторонення позивачки від роботи правомірним, а вимогу про стягнення середнього заробітку за період відсторонення від роботи безпідставною.

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечує проти її доводів, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне і обґрунтоване. Також, просить стягнути на її користь понесені нею на стадії апеляційного розгляду витрати на правничу допомогу з наданням відповідних доказів в сумі 5 000, 00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримала, наполягала на їх задоволенні, в той час, як представник позивача проти цього заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що 03.12.2018 ОСОБА_1 призначена на посаду головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій №14 управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, а 08.10.2020 переведена на рівнозначну посаду головного спеціаліста відділу опрацювання пенсійної документації управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

02.11.2021 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області виданий наказ № 453 «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників», після чого 03.11.2021 повідомлено ОСОБА_1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19.

05.11.2021 позивачка подала начальнику ГУ ПФУ в Черкаській області заяву (вх. № 29183/8 від 05.11.2021), де повідомила про намір в майбутньому зробити щеплення проти COVID-19 після лікування. До заяви додано довідку лікаря від 04.11.2021 з діагнозом та рекомендацією відтермінувати щеплення від COVID-19 до 04.01.2022.

08.11.2021 наказом № 385-О ОСОБА_1 відсторонили від роботи з 08.11.2021 до надання документу, що підтверджує наявність профілактичного щеплення або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації, виданого закладом охорони здоров`я.

08.11.2021 ОСОБА_1 подано начальнику Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області заяву про надання умов для дистанційної роботи (вх. № 29337/8 від 09.11.2021), у зв`язку з повідомленням про відсторонення від роботи.

09.11.2021 об 11:03 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області складений протокол № 3 про доведення інформації до відома державного службовця, відповідно до якого для ознайомлення з наказом від 08.11.2021 № 385-О «Про відсторонення від роботи працівників Головного управління», копію наказу надіслано ОСОБА_1 на адресу особистої електронної пошти. Протокол підписаний головним спеціалістом відділу кадрового адміністрування та організаційного розвитку управління по роботі з персоналом А. Онищенко, головним спеціалістом відділу кадрового адміністрування та організаційного розвитку управління по роботі з персоналом Ж.Топчій та заступником начальника управління - начальником відділу кадрового адміністрування та організаційного розвитку управління по роботі з персоналом Г.Жура.

09.11.2021 об 11:56 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області складений акт про відмову від ознайомлення з наказом від 08.11.2021 № 385-О «Про відсторонення від роботи працівників Головного управління», відповідно до якого відстороненій від роботи ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитись з наказом від 08.11.2021 № 385-О «Про відсторонення від роботи працівників Головного управління», що зафіксовано 09.11.2021 о 12:00 у кабінеті 206 (в приміщенні Головного управління за адресою: вул. Вернигори 17, м. Черкаси), проте ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з наказом. Акт підписаний начальником управління з питань виплати пенсій Т.Червова, начальником відділу обслуговування громадян № 3 (сервісного центру) управління обслуговування громадян В. Велько, головним спеціалістом відділу кадрового адміністрування та організаційного розвитку управління по роботі з персоналом А. Онищенко.

17.11.2021 № 2300-0701-8/68695 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області зареєстрована відповідь на заяву ОСОБА_1 про надання умов для дистанційної роботи (вх. № 29337/8 від 09.11.2021) якою повідомлено, що позивачку відсторонено від роботи, як працівника, який не надав документ про наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 (форми 028-1/о), затвердженої наказом МОЗ від 02.11.2021 № 2394, виданого закладом охорони здоров`я, тому Головне управління не може змінити форму роботи ОСОБА_1 на дистанційну, як працівникові, що відсторонений від роботи.

17.11.2021 ОСОБА_1 подано начальнику Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області заяву (вх. № 30282/8 від 17.11.2021) про допуск до роботи з 18.11.2021, у зв`язку з наданням висновку лікаря від 16.11.2021 щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVID-19 форми 028-1/о, затвердженої наказом МОЗ від 02.11.2021 № 2394, після чого наказом ГУ ПФУ в Черкаській області від 18.11.2021 № 404-О позивачка була допущена до роботи з 18.11.2021.

Вважаючи своє відсторонення від роботи протиправним, позивачка звернулось до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають, у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ст. 72 Закону № 889-VIII державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків у разі виявлення порушень, встановлених п.п. 1, 7-10 та 14 ч.2 ст. 65 цього Закону, за які до нього може бути застосовано дисциплінарне стягнення. Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення у разі: наявності обставин, що дають підстави вважати, що такий державний службовець може знищити чи підробити речі і документи, які мають суттєве значення для дисциплінарного провадження; впливу на працівників державного органу та інших осіб, зокрема, здійснення протиправного тиску на підлеглих, погрози звільненням з роботи; перешкоджання в інший спосіб об`єктивному вивченню обставин вчинення дисциплінарного проступку.

В свою чергу, згідно ст. 46 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Так, відповідно до п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 №1096 (далі - Постанова № 1236) визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153 (далі - перелік); відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.3 ст.5 Закону № 889-VIII, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; взяття до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч.1 ст. 94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ч.3 ст. 5 Закону № 889-VIII; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Згідно абз.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 № 2801-XII (далі - Закон № 2801-XII) медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами.

За змістом п. «б» ч.1 ст.10 Закону № 2801-XII громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення ч.2 ст. 30 Закону № 2801-XII).

Статтею 43 Закону № 2801-XII визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до ст.39 Основ пацієнта.

Відповідно до ст. 30 Закону № 2801-XII держава забезпечує планомірне науково обґрунтоване попередження, лікування, локалізацію та ліквідацію масових інфекційних захворювань. Особи, які є носіями збудників інфекційних захворювань, небезпечних для населення, усуваються від роботи та іншої діяльності, яка може сприяти поширенню інфекційних хвороб, і підлягають медичному нагляду і лікуванню за рахунок держави з виплатою в разі потреби допомоги по соціальному страхуванню. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України. У разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань. Перелік особливо небезпечних і небезпечних інфекційних захворювань та умови визнання особи інфекційно хворою або носієм збудника інфекційного захворювання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я і публікуються в офіційних джерелах.

Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України № 133 від 19.07.1995 «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» особливо небезпечною інфекційною хворобою є COVID-19.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-III (далі - Закон №1645-III) серед основних принципів профілактики інфекційних хвороб (ст.10) виділяє дотримання підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та громадянами санітарно-гігієнічних та санітарно-протиепідемічних правил і норм при здійсненні будь-яких видів діяльності.

Згідно ст. 11 Закону № 1645-III організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю.

Відповідно до ст.12 Закону № 1645-III профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно п. 2.3 Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджена наказом МОЗ від 14.04.1995 № 66 (далі - Інструкція № 66) з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30.08.2011 № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи зазначених у поданні осіб.

Підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 визначено, що особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників, у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16.09.2011 № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1159/19897.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Згідно п. 2.5 Інструкції № 66 подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції (п. 2.7 Інструкції № 66).

Статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.02.1994 № 4004-ХІІ (далі - Закон № 4004-ХІІ) визначено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до п. «й» ч. 1 ст. 41 Закону № 4004-ХІІ головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, районів, міст, районів у містах та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям на транспорті та їх заступникам у межах відповідних територій (об`єктів транспорту) надаються повноваження визначення необхідності профілактичних щеплень та інших заходів профілактики у разі загрози виникнення епідемій, масових отруєнь та радіаційних уражень.

Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 № 3018 «Про затвердження Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках» вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп (розділ «мета та цілі впровадження вакцинації від COVID-19») .

З огляду на викладене можна зробити висновок, що проведенню обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 має передувати рішення відповідного державного санітарного лікаря про проведення такого щеплення; факт відмови особи від проведення щеплення має бути зафіксований лікарем; усунення від роботи особи, яка необґрунтовано відмовилась від проходження відповідного щеплення відбувається за поданням відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби.

При цьому, як вбачається з вище наведеного, захворювання COVID-19 не входить до переліку інфекційних хвороб, визначеного у ч. 1 ст. 12 Закону № 1645-III.

Водночас, як правильно зауважено судом першої інстанції, матеріали справи не містять інформації про наявність подання посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, як це передбачено ч. 2 ст. 27 Закону № 4004-ХІІ.

Також, матеріали справи не містять доказів прийняття відповідним санітарним лікарем чи іншою посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 в Україні чи на окремих її територіях, об`єктах, в установах, як це передбачено ч. 4 ст. 12 Закону №1645-III та ст. 41 Закону № 4004-ХІІ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21 зроблено наступні висновки:

- для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими;

- положення абз.6 ч.1 ст. 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи, у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236» передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону № 1645-ІІІ і ч.3 ст. 5 Закону № 889-VIII»;

- відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника;

- оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством;

- чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови;

- у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного наказу не була додержана процедура, передбачена ст.12 Закону № 1645-ІІІ та ст. 27 Закону № 4004-XII, тобто відповідною посадовою особою державної санітарно-епідемічної служби не приймалось рішення про проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, факт відмови чи ухилення позивача від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 не зафіксований лікарем, відсутнє подання посадової особи державної санітарно-епідемічної служби про відсторонення позивачки від роботи.

При цьому, факт ознайомлення позивачки з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, з урахуванням заяв від 05.11.2021 та 08.11.2021, не є належним доказом відмови чи умисного ухилення від щеплення за наявних і підтверджених медичних рекомендацій. Співробітники відповідача не є фахівцями в галузі медицини та об`єктивно не мають компетенції у встановленні наявності чи відсутності у позивача абсолютних протипоказань проти щеплення.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо надання позивачкою неналежного документу про відтермінування проведення щеплення проти COVID-19, а саме довідки лікаря довільної форми від 04.11.2021, доданої до заяви від 05.11.2021, оскільки лише 02.11.2021 наказом Міністерством охорони здоров`я України № 2394 затверджено форму № 028-1/о «висновок щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та Інструкцію щодо її заповнення, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 08.11.2022 за № 1449/37071. Станом на 08.11.2021 такий висновок ще не міг об`єктивно бути наданий позивачем роботодавцю, проте за заявою від 17.11.2021 про допуск до роботи відповідачу наданий відповідний (затвердженої форми № 028-1/о) висновок лікаря, що доводить добросовісність ОСОБА_1 у ставленні до виконання службових обов`язків.

Наведене свідчить про протиправність наказу відповідача щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи, що тягне за собою стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, останнім робочим днем перед періодом вимушеного прогулу є 05.11.2021, оскільки в цей день ОСОБА_1 була присутня на роботі, тому стягується середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи за період з 08.11.2021 (перший день вимушеного прогулу) до 17.11.2021 (заключний день вимушеного прогулу відповідно до наказу відповідача від 18.11.2021 № 404-О).

Згідно довідки відповідача від 20.03.2023 № 2300-0602-8/18704 станом на момент прийняття оскаржуваного наказу середньоденна заробітна плата позивачки становила 620,17 грн, а період з 08.11.2021 по 17.11.2021 (8 робочих днів), тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 4961,36 грн.

Судом першої інстанції правильно враховано, що вакцинація проти COVID-19 направлена на запобігання зараженню вірусом всіх працівників установи, у тому числі й самої позивачки, а також відвідувачів, проте застосування до позивачки за наявних медичних показань і рекомендацій відтермінування, відсторонення від роботи є надмірним втручанням у її право на приватне життя під час проходження служби, що, в свою чергу, мало наслідком втрата заробітку, тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки, тобто відповідачем не дотримано справедливого балансу між суспільними інтересами та правами позивача, що гарантовані Конституцією України.

При цьому, апеляційна скарга не містить заперечень щодо стягнення витрат на правничу допомогу, а тому рішення суду в цій частині не переглядається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями ч.1, п. 1 ч.3 ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.ч.4 та 5 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В силу ч.9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У зазначеному рішенні підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 269). Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано суду: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 000602 від 10.06.2019;оригінал ордеру №1318253 від 22.06.2023;договір № 329 від 11.11.2021 про надання правничої допомоги;додаткову угоду № 2 від 20.06.2023 до Договору про надання правничої (правової)допомоги № 329 від 11.11.2021;детальний опис робіт адвоката від 23.06.2023; рахунок № 2 від 23.06.2023;платіжна інструкція № @2PL547678 від 23.06.2023 та квитанція № 60.0..1 на суму 5, 000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Окрім цього, суд має враховувати, чи є розмір заявлених позивачем витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02.06.2022 у справі № 160/6899/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Таким чином, дослідивши надані документи та враховуючи предмет спору, колегія суддів вважає, що спів мірним буде стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду у розмірі 2 000, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області(18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000, 00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 19.07.2023.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

В.В. Файдюк