Справа № 308/965/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 308/965/23 пров. № А/857/8890/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Шумило Н.Б.,

час ухвалення рішення 20.04.2023 року, 16:39 год.,

місце ухвалення рішення м.Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 20.04.2023 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він, ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Грабарівка Пирятинського району Полтавської області в сім`ї українців. В 1960 роках закінчив університет в місті Львові та виїхав до російської федерації по направленню на роботу. В 1991 році позивач знаходився в російській федерації та отримав їхнє громадянство за місцем знаходженням на момент розпаду СРСР. 15 грудня 2012 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 та змінив своє прізвище на « ОСОБА_4 ». На початку 2017 року він вирішив повернутись проживати в Україну та отримати громадянство України відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 ЗУ « Про громадянство України», за територіальним походженням. 10 жовтня 2017 року ним подано до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області документи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну. 24 вересня 2018 року, зі слів працівника міграційної служби дізнався що дозвіл на імміграцію в Україну за № 99, яким йому дозволено постійне проживання в Україні. Однак, офіційного документу від 24.09.2018 року він не отримував та дізнався про вказаний документ від працівника відповідача на ім`я ОСОБА_5 . З того моменту він вирішив залишитись в Україні, а саме в м. Ужгороді, де виріс та навчався в школі. Після переїзду в Україну він неодноразово звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області з метою отримання громадянства України та всіх документів необхідних для законного проживання на території України. Однак, спершу йому повідомили те, що не потрібно виготовляти додаткові документи, а в подальшому йому було повідомлено про те, що не можуть прийняти документи через обмеження вжиті з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. 24 лютого 2022 року в день початку збройної агресії, перебуваючи в м. Києві він публічно, на камеру розірвав свій паспорт громадянина росії, чим публічно осудив дії президента рф путіна та його влади. Однак, 11.01.2023 року у ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері в м. Ужгороді працівниками відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УСІОБГ ГУ ДМС у Закарпатській області було встановлено, що він проживає в Україні з порушенням правил перебування, після отримання дозволу на імміграцію не звернувся до органів ДМС для оформлення дозвільних документів на проживання в Україні. У зв`язку з чим, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 11.01.2023 року, щодо нього, ОСОБА_1 , було вирішено примусово повернути до країни походження рф або третьої країни та зобов`язати покинути територію України до 20.01.2023 року. Вважає дане рішення протиправним, оскільки не може бути повернутим до російської федерації через його політичні погляди та осуд військової агресії російської федерації. Крім того, вказує що порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено непереборними обставинами, а неможливість продовження строку перебування на території України обумовлена зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру. Також зазначає, що пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» установлено, що до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину. Оскаржувана постанова та рішення були прийняті відповідачем в період дії карантину, що вказує на їх протиправність. Окрім того, вказує що відповідачем при складенні протоколу йому не було роз`яснено право на отримання безоплатної правової допомоги.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце апеляційного розгляду справи, і оскільки їхня явка в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, апеляційний розгляд справи проведено у їхній відсутності на підставі наявних документів про права і взаємовідносини сторін в порядку письмового провадження.

При цьому, колегія суддів відхиляє клопотання представника позивача про відкладення апеляційного розгляду справи, оскільки явка позивача в суді апеляційної інстанції не визнана судом обов`язковою і позивач міг забезпечити явку іншого представника чи з`явитися до суду апеляційної інстанції особисто, якщо його представник адвокат Ламбрух О.С. зайнятий в іншій судовій справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Грабарівка Пирятинського району Полтавської області, його батьками записані: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_7 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 видане 29.09.2017 року (а.с. 15).

Згідно копії свідоцтва про встановлення батьківства НОМЕР_2 виданого 14.12.2012 ОСОБА_2 , громадянин росії, українець, ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний батьком дитини ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_3 , дитині присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ». Записи у вказаній копії свідоцтва здійснено на російській мові (а.с. 16).

15.12.2012 року ОСОБА_2 , громадянин росії та ОСОБА_3 , громадянка росії уклали шлюб, після укладення шлюбу присвоєно прізвище: чоловіку - « ОСОБА_4 », дружині « ОСОБА_4 ». Вказане підтверджується доданою копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 15.12.2012р., записи у якій здійснено на російській мові (а.с. 17).

З копії паспорта НОМЕР_4 виданого 10.12.2018 вбачається що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації (а.с. 18-22).

Також встановлено, що 24 вересня 2018 року за №99 видано дозвіл на імміграцію в Україну, такий було виданий громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що йому на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні. Дозвіл дійсний до 24 вересня 2019 року.

З копії довідки за підписом заступника начальника ГУ ДМС України в Закарпатській області М.Ф. Рак від 14.11.2017 вбачається, що така видана громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тім, що 10 жовтня 2017 року вищевказаний громадянин подав до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області документи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 11).

Також додано копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_9 від 21.09.2017 року, якою дала свою згоду на постійне проживання в Україні своєму брату, громадянину російської федерації ОСОБА_1 (а.с. 14).

До відзиву додано копію подання №10/106/6/4-2021 начальника ГУ НП в Закарпатській області майора поліції Михайла Густе, яке адресоване начальнику ГУ ДМС України в Закарпатській області про те, що 11 січня 2023 року в ході проведення цільових заходів щодо перевірки законності перебування іноземних громадян на території Закарпатської області та осіб які можуть діяти в інтересах російської федерації було виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканця АДРЕСА_1 , який не мав права перебувати на території України. Для встановлення підстав перебування на території України даного громадянина було доставлено до ГУ ДМС України в Закарпатській області (а.с. 51).

11.01.2023 головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Опаленик Валерієм Вячеславовичем складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МЗК № 001188 відносно ОСОБА_10 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме за те, що 11.01.2023р. о 13.00 за адресою: вул. Довженка виявлено громадянина росії ОСОБА_1 , який порушив правила перебування в Україні, а саме отримавши дозвіл на імміграціюв Україну 24.09.2018, вчасно не звернувся до органів ДМС для оформлення дозвільних документів на проживання в Україні, та після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні не покинув територію України у встановлений законодавством строк. Місце скоєння правопорушення м. Ужгород. Протокол містить роз`яснення змісту ст. 63 Конституції України а також права і обов`язки передбачені ст. 268 КУпАП та підписаний ОСОБА_11 (а.с. 12-13).

Першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Бердар О.М. відносно ОСОБА_10 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МЗК №001201 від 11.01.2023 за порушення ч. 1, 3 ст. 3, ст.9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п.19 Порядку, затвердженого ПКМУ №1983 від 26.12.2002 р., відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. (а.с. 23-24).

11.01.2023 головним спеціалістом Валерій Опаленик за результатами розгляду матеріалів щодо громадянина ОСОБА_10 прийнято рішення №7 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Цим рішенням встановлено, що 11.01.2023 року у ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері в м. Ужгороді працівниками відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УСІОБГ ГУ ДМС у Закарпатській області виявлено громадянина росії ОСОБА_10 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав в Україні з порушенням правил перебування, а саме отримавши дозвіл на імміграцію в Україну 24.09.2018, вчасно не звернувся до органів ДМС для оформлення дозвільних документів на проживання в Україні, та після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні не покинув територію України у встановлений законодавством строк. На підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_10 , 02.11.1948 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 20.01.2023 (а.с. 7-9).

Позивачем було додано копію архівної довідки Управління освіти Ужгородської міської ради від 24.01.2023р., в якій зазначено, що гр. ОСОБА_2 , 1948 р.н., в 1955-1966 роках дійсно навчався в Ужгородській середній школі №4 (а.с. 42), а також копію заяви, скарги ОСОБА_1 від 26 січня 2023 року адресовану голові ДМС України щодо дозволу на проживання в Україні (а.с. 43).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI), а також міжнародними нормами.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною першою, третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території :

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи вразі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Частинами першою, другою статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП адміністративна відповідальність за вказаною нормою закону настає за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

За змістом ст.ст. 9, 33 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Як встановлено із матеріалів справи 10 жовтня 2017 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 подав до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області документи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну та 24 вересня 2018 року за №99 йому було видано дозвіл на імміграцію в Україну, вказано що дозвіл дійсний до 24 вересня 2019 року. Доказів продовження строку дії вказаного дозволу до суду надано не було.

Так, першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Бердар О.М. відносно ОСОБА_10 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ПН МЗК №001201 від 11.01.2023 за порушення ч. 1, 3 ст. 3, ст.9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п.19 Порядку, затвердженого ПКМУ №1983 від 26.12.2002 р., відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн.

Не зважаючи на вищенаведені норми закону та те, що порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства документів на тимчасове або постійне проживання несе імперативний характер, доводи сторони позивача переважно ґрунтуються на існуванні певних перепон для позивача щодо виконання ним зазначених вимог щодо отримання дозвільних документів. Однак, стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини викладені в оскаржуваній постанові.

Зокрема, матеріали справи не містять жодного звернення ОСОБА_1 за період з 25.09.2019 до 11.01.2023 до органів Державної міграційної служби України щодо вирішення питання оформлення ним документів на постійне проживання в Україні, а щодо доданої до матеріалів справи заяви (скарги) позивача голові ДМС України щодо прохання на імміграцію в Україну, то така судом до уваги не приймається, оскільки датована 21.01.2023, вже після винесення оскаржуваної постанови.

Крім того, твердження позивача про не роз`яснення йому права скористатися правовою допомогою при складенні протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП спростовуються матеріалами справи.

Згідно з частиною 1 статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК №001188 від 11.01.2023 року вбачається, що ОСОБА_11 було роз`яснено його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст.. 268 КУпАП, в тому числі і право користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права.

При цьому, ні в протоколі про адміністративне правопорушення серії ПР МЗК №001188 від 11.01.2023 року, ні у поясненнях особи, не було заявлено про необхідність залучення позивачу захисника.

Наведене вказує на пасивну поведінку позивача щодо належного дотримання законодавства України в частині оформлення дозвільних документів на тимчасове або постійне проживання, зокрема позивач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, правила перебуванняв Україні, відтак суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення винесена у межах повноважень, у визначений законодавством спосіб та з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому підстави для її скасування та задоволення позову в цій частині відсутні.

Крім того, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №7 від 11.01.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни, посилаючись на те, що не може бути повернутим до російської федерації через його політичні погляди та осуд військової агресії російської федерації. Крім того вказує, що порушення ним ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено непереборними обставинами, запровадженням карантину, зупиненням надання адміністративних послуг, введення воєнного стану.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Посилання позивача на те, що через запроваджений в Україні карантин не мав змоги вчасно звернутися до органів ДМС для оформлення необхідних документів судом оцінюються критично.

Так, 18 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова №259 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину».

Відповідно до пункту 2 Постанови КМУ №757 від 21.07.2021 року тимчасово, на період установлення на всій території України карантину та протягом 30 днів з дня його відміни, до іноземців та осіб без громадянства, які порушили законодавство у сфері міграції в частині недотримання ними строку перебування на території України чи оформлення, обміну посвідки на постійне або тимчасове проживання, якщо такі порушення настали в період або внаслідок установлення карантину, не застосовуються заходи адміністративного впливу.

Також, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-IX, установлено, що до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину. Оформлення документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, у період дії карантину здійснюється за місцем звернення особи.

Відповідно до Постанов КМУ №211 від 11.03.2020 року, №329 від 20.05.2020 року №641 від 22.07.2020 року, №1236 від 09.12.2020 року, установлений, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 12 березня 2020 р. на території України карантин, який постановами Кабінету міністрів України неодноразово продовжувався та діє станом на час ухвалення судового рішення.

Таким чином, тимчасово, на період установлення на всій території України карантину, з 12.03.2020 року до іноземців, які порушили законодавство у сфері міграції в частині недотримання ними строку перебування на території України чи оформлення, обміну посвідки на постійне або тимчасове проживання, якщо такі порушення настали, зокрема, в період установлення карантину, не застосовуються заходи адміністративного впливу.

Разом з тим, як встановлено судом строк дії дозволу на імміграцію в Україну позивача був дійсним до 24 вересня 2019 року, відтак порушення, за які відносно останнього винесено оскаржувані рішення були вчинені до встановлення на території України карантину, та положення вказаних вище постанов в даному випадку застосуванню не підлягають.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач після закінчення дозволеного строку перебування не виїхав з території України. Документів про продовження строку перебування в Україні, у встановлений законом строк (за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України) не подавав. Крім того, з метою продовження строку перебування в Україні, отримання посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію, і після 24.09.2019 року не звертався. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів не звертався. Вказане свідчить, що позивач усвідомлював, що цим самим порушує міграційне законодавство України.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання що позивачем порушено покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Вірними є висновки суду першої інстанції, що посилання сторони позивача на неможливість повернення позивача до російської федерації через його політичні погляди та осуд військової агресії російської федерації, суд визнає неспроможними, оскільки стороною позивача не надано належних та достатніх доказів на їх підтвердження, щодо особи позивача.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №7 від 11.01.2023.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволення вимог про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення, не підлягає до задоволення вимога про зобов`язання відповідача анулювати у паспорті громадянина Республіки Білорусь Російської Федерації ОСОБА_1 штамп та запис «Прийнято рішення про примусове повернення від 11 січня 2023 року №7. Встановлено строк для виїзду 10 діб. Зобов`язаний залишити територію України до 20 січня 2023 року», так як вона є похідною.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 квітня 2023 року у справі № 308/965/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 19 липня 2023 року.