Справа № 460/3716/23
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2023-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 липня 2023 року м. Рівне №460/3716/23
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доКраматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 )
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної Служби України (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив:

-визнати неправомірні дії Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордоної Служби України військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 iндексації грошового забезпечення у сумі 9 615 (дев`ять тисяч шістсот п`ятнадцять грн.) 08 коп;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) здiйстити виплату ОСОБА_1 iндексацiї грошового забезпечення у сумі 9 615 (дев`ять тисяч шістсот п`ятнадцять ) 08 грн;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) здiйстити виплату ОСОБА_1 середнього заробiтку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 11.05.2017 по 16.01.2023 у сумі 27 409 ( двадцять сім тисяч чотириста дев`ять грн. ) 17 коп.

Мотивуючи вимоги позову, зазначав, що позивач на день виключення зі списків особового складу військової частини протиправно не отримав в повному обсязі кошти, на які мав право за час проходження військової служби, а саме індексації та грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій, що підтверджено судовим рішенням у справі №460/17471/21, що набрало законної сили. Відповідні суми грошового забезпечення позивач отримав лише 16.01.2023, проте на переконання позивача не в належному розмірі, оскільки відповідачем недоплачено йому 9615,08 грн. індексації. Також зазначав, що під час проведення виплат, відповідач не виплатив середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в зв`язку з чим і подано позов до суду. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 06.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.

У встановлений судом строк відзиву на позовну заяву відповідач не подав, а відтак у відповідності до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 22.02.2017.

Наказом начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України "По особовому складу" від 29.08.2016 №191-ОС прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення з 29.08.2016 направлено для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 "По особовому складу" від 14.09.2016 №363-ОС, прапорщика ОСОБА_1 вирішено вважати таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою інспектора прикордонної служби 2 категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_4 " ІІ категорії (місце дислокації н.п. Гостре) оперативно-бойової прикордонної комендатури " ІНФОРМАЦІЯ_5 ", з 01.09.2016.

Наказом начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України "По особовому складу" від 24.03.2017 №102-ОС прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби за ст.26 ч.8 п.1 пп. "и" Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у запас.

Відповідно до наказу начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України "По особовому складу" від 10.05.2017 №172-ОС, прапорщика ОСОБА_1 , виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення без права носіння військової форми одягу з 10.05.2017.

Рішенням суду від 31.03.2022 у справі №460/17471/21, що набрало законної сили 09.12.2022, позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.02.2008 по 29.08.2016 із встановленням базового місяця січень 2008 року.

Зобов`язано Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) перерахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.02.2008 по 29.08.2016 із встановленням базового місяця січень 2008 року, із урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 10.05.2017 із встановленням базового місяця січень 2008 року;

Зобов`язано Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) перерахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 10.05.2017 із встановленням базового місяця січень 2008 року.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.05.2017.

Зобов`язано Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.05.2017.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Роздруківкою по картковому рахунку позивача про зарахування коштів в сумі 18303,88 грн. підтверджується виконання вказаного судового рішення 16.01.2023.

Вважаючи, що така затримка розрахунку з позивачем надає йому право звернутися до суду з вимогою щодо виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки, позивач подав позовну заяву. Крім того, на переконання позивача, відповідачем не в повному обсязі виплачено належну йому суму індексації.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд також враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З вказаного вище слідує висновок, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, в контексті приписів статей 116, 117 КЗпП України, останні визначають відповідальність установи (організації, підприємства) за затримку розрахунку при звільненні та спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а.

Як уже було встановлено судом та зазначено вище, 10.05.2017 позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення.

Натомість, остаточний розрахунок із позивачем проведено лише 16.01.2023, що підтверджується роздруківкою по картковому рахунку позивача та не заперечується учасниками справи.

Тобто, остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення позивача, а з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України.

При цьому, право на отримання невиплачених вчасно сум встановлено рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2022 по справі № 460/17471/21, яке набрало законної сили.

Таким чином, станом на день вирішення цієї справи затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з 11.05.2017 та по 15.01.2023.

Оскільки відповідач не провів з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку.

З особової картки заробітної плати ф.10 №12681 з січня 2017 року по грудень 2017 року судом встановлено, що розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача на момент звільнення зі служби становив 22360,91 грн.

Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача на час звільнення зі служби становив 366,57 грн. (22360,91 грн:61 день).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації, а саме: 11.05.2017 (наступний день після дати звільнення зі служби) по 15.01.2023, становить 2076 днів (16.01.2023, як день фактичного розрахунку, не включається у день затримки). Середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 760999,32 грн.

Між тим, в порівнянні розміром сум окремих складових грошового забезпечення, виплачених позивачу на виконання рішення суду по справі № 460/17471/21, (18303,88 грн.) вищевказані розрахункові суми (760999,32 грн.) не можна вважати співмірними, оскільки такі кілька разів перевищують суму коштів, виплачених на виконання судового рішення.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" враховується судом під час вирішення цього спору.

Зокрема, істотність частки складових грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 18303,88 грн. (сума грошового забезпечення невиплачена при звільненні) / 760999,32 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,02.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 366,57 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,02 х 2076 (дні затримки розрахунку) = 15219,99 грн.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15219,99 грн.

Наведену суму можна вважати обґрунтовано пропорційною, тому саме такий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Щодо позовних вимог в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 iндексації грошового забезпечення у сумі 9 615 грн., то суд зазначає таке.

Як встановлено судом, рішенням суду від 31.03.2022 у справі №460/17471/21, що набрало законної сили 09.12.2022, зобов`язано Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) перерахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.02.2008 по 29.08.2016 із встановленням базового місяця січень 2008 року, із урахуванням виплачених сум.

Також зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) перерахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 10.05.2017 із встановленням базового місяця січень 2008 року.

На виконання такого судового рішення, що набрало законної сили, відповідачем нараховано і виплачено позивачеві 15887,87 грн. індексації.

На переконання позивача така сума визначена відповідачем неправильно, оскільки згідно з розрахунком, здійсненим стороною позивача самостійно програмою "ЛІГА ЗАКОН", сума недоплаченої індексації становить 9615,08 грн.

Отже, у цьому випадку позивачем фактично оскаржуються дії, вчинені відповідачем на виконання рішення у справі №460/17471/21, а саме: часткове, на його думку, невиконання цього рішення (неналежне виконання судового рішення) у частині щодо нарахування і виплати індексації грошового забезпечення.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Разом з тим, суд зазначає, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративній справі, урегульовано розділом ІV "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах" Кодексу адміністративного судочинства України, яким не передбачено можливості вирішення в порядку позовного провадження вимог особи-позивача, що випливають з обставин невиконання або неналежного виконання судового рішення відповідачем.

Так, відповідно до приписів ст.383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Крім того, суд зазначає, що у разі невиконання відповідачем (боржником) рішення суду позивач як стягувач може отримати виконавчий лист на виконання такого судового рішення та звернутися до відповідного органу державної виконавчої служби з метою його примусового виконання.

Таким чином, позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову, що є підставою для відмови у задоволенні відповідних позовних вимог.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

При цьому, суд враховує, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи наведене в його сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави для відшкодування судових витрат у порядку ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної Служби України (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної Служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні зі служби.

Стягнути з Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної Служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2017 по 15.01.2023 в розмірі 15219,99 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 20 липня 2023 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач - Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Суддя С.А. Борискін