Справа № 160/26513/21
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2023-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 липня 2023 року

Київ

справа №160/26513/21

адміністративне провадження №К/990/24498/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі №160/26513/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

11.07.2023 до суду втретє надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (далі - ГУ ДПС, скаржник), направлена поштою 05.07.2023.

При вирішенні питання щодо можливості відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.

1. Відповідно до частини першої статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини другої вказаної статті учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.

З поданих матеріалів касаційної скарги вбачається, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене 28.02.2023, повний його текст складено 01.03.2023, відповідно, останнім днем його оскарження було 30.03.2023, проте, касаційну скаргу направлено до суду лише 05.07.2023, тобто з пропуском строку, встановленого для цього.

ГУ ДПС заявило клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке вмотивована тим, що вперше касаційну скаргу було подано в межах строку, передбаченого КАС України, а повторне звернення відбулося в межах місячного строку. Відповідно до платіжної інструкції № 2440 від 26.06.2023 сплачено судовий збір, тобто усунуто недоліки, що слугували підставою для повернення касаційної скарги.

Проаналізувавши зміст клопотання, колегія суддів позбавлена можливості його вирішити, виходячи з такого.

Судом встановлено, що вперше касаційна скарга подана до суду 30.03.2023, проте, Верховний Суд ухвалою від 04.04.2023 її повернув як таку, що не містила підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі. Електронний примірник цієї ухвали ГУ ДПС отримало через підсистему «Електронний суд» 04.04.2023 о 15:09 год.

Вдруге касаційну скаргу ГУ ДПС подало 04.05.2023, тобто через місяць з дня отримання ухвали про повернення вперше поданої касаційної скарги. Ухвалою від 22.05.2023 Верховий Суд касаційну скаргу залишив без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: надати платіжний документ про оплату судового збору. Ухвалою суду від 12.06.2023 строк на усунення недоліків було продовжено, проте, у зв`язку із невиконанням скаржником вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху ухвалою від 22.06.2023 Верховний Суд касаційну скаргу повернув. Електронний примірник цієї ухвали ГУ ДПС отримало через підсистему «Електронний суд» 22.06.2023 о 17:14 год.

05.07.2023 ГУ ДПС втретє направило касаційну скаргу до суду.

Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, вважає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини восьмої статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

За змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Однак, доводів про наявність таких поважних причин клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень не містить.

Водночас слід зазначити, що за усталеною позицією Верховного Суду недотримання особою вимог процесуальних норм щодо форми та змісту касаційної скарги за загальним правилом не є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження. Це правило ще в більшій мірі стосується суб`єкта владних повноважень, щодо якого презюмується, що в його розпорядженні є достатньо засобів, зокрема організаційного характеру, для виконання визначених законодавством завдань.

Посилання скаржника, що повторне звернення відбулося в межах тридцяти днів колегія суддів вважає недоречними, адже КАС України не встановлює такого строку.

Більш того, колегія суддів звертає увагу, що у скаржника було достатньо часу для вирішення питання про сплату судового збору (з 01.03.2023 до 22.06.2023), однак відповідна сплата відбулася лише 26.06.2023, тобто поза межами як встановленого строку на касаційне оскарження судового рішення, так і додатково наданого Верховним Судом часу.

Усталеною є позиція Верховного Суду про те, що відсутність у суб`єкта владних повноважень коштів для своєчасної сплати судового збору є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. Відповідач, що діє від імені держави, як суб`єкт владних повноважень, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від фінансових складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо сплати судового збору. Сама по собі сплата судового збору суб`єктом владних повноважень не може бути безумовною підставою для поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень за відсутності належного підтвердження вчинення таким суб`єктом дій, спрямованих на забезпечення касаційного оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 332 КАС України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

З огляду на наведене, подана касаційна скарга підлягає залишенню без руху для надання скаржнику часу подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, у якій зазначити поважні причини пропуску строку на касаційне оскарження.

2. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Системний аналіз частини четвертої статті 328 КАС України і пункту 4 частини другої статті 330 КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 - 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:

- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга) (для пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України)

- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; 2) постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; 3) вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу; 4) висновок, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми (для пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України);

- 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; 2) висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним; 3) у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; 4) як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України).

Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).

Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінку судами їх сукупності не можна вважати подібністю правовідносин.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку.

Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній міститься посилання на пункти 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: в частині висновків про переривання строку позовної давності - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а в частині операцій з виділу з платника податків інших платників податків - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, ГУ ДПС доводить, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.04.2021 у справі № 520/11812/18, щодо застосування пункту 44.6 статті 44, підпункту 14.1.1 пункту 14.1 статті 14 ПК України у взаємозв`язку до пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України 31 січня 2000 року № 20 та статті 264 ЦК України.

Однак, як на висновок щодо застосування норм права скаржник посилається на висновок, зроблений за наслідками касаційного перегляду, а саме: «Крім того, наданий позивачем лист суди оцінили як належний доказ для встановлення обставини переривання строку позовної давності. Проте, відповідач фактично оспорює належність і допустимість цього доказу як такого, що не був фактично направлений та спричинив юридичні наслідки, що має важливе значення для вирішення справи. Разом з тим, суди попередніх інстанцій не дослідили питання надання згаданої документації до перевірки чи до заперечень на акт перевірки, не надали оцінки доводам учасників справи в цій частині. Водночас, предметом доказування в частині зазначеного порушення є саме встановлення обставин наявності спірного листа у позивача станом на час проведення перевірки та розгляду заперечень на акт перевірки, а також його направлення адресату і результат розгляду».

У справі ж, у якій подано касаційну скаргу, суди встановили, що безпосередньо до перевірки позивач надав: виписку по рахунку, сформовану станом на 26.01.2016, згідно з якою 26.01.2016 позивач повернув 250000,00 грн за Договором про надання поворотної фінансової допомоги № 060514-ф від 01.05.2014; акт звіряння взаєморозрахунків з 01.12.2017 по 31.12.2017, станом на 31.12.2017 року сальдо складає 29505740,00 грн; акт звіряння взаєморозрахунків за період з 01.012018 по 27.03.2018, станом на 25.03.2018 сальдо складає 29505740,00 грн. Також суди зазначили, що актом про передачу частини майна, прав та обов`язків ТОВ «Гранд Полімер ЛТД» до розподільчого балансу від 28.03.2018 передано частину кредиторської заборгованості в сумі 23197666,16 грн до створеного шляхом виділу ТОВ «Інтер Константа», що також підтверджується листами за №2-02/04 від 02.04.2018 та № 2-02/04 від 02.04.2018.

Зі змісту касаційної скарги неможливо встановити, щодо якого з первинних документів ГУ ДПС вважає наявними підстави для застосування пункту 44.6 статті 44 ПК України. Крім того, зі змісту судових рішень не вбачається, що питання застосування цієї норми ставилося перед судами попередніх інстанцій.

Зазначене унеможливлює встановити взаємозв`язок приведених доводів із обставинами справи, у якій подано касаційну скаргу, а також висновками судів попередніх інстанцій.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово (постанови від 20.12.2021 у справі №200/6804/19-а, від 19.05.2022 у справі №1.380.2019.002234, від 25.04.2023 у справі № 520/723/20) висловлював позицію про те, що вимога пункту 44.6 статті 44 ПК України стосується тих документів, які є підставою для внесення показників до податкової звітності (первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством). Інші документи знаходяться поза межами дії норми пункту 44.6 статті 44 ПК України.

Обґрунтовуючи пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, ГУ ДПС доводить, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункт 198.6 статті 198 ПК України, статті 1, 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункти 5, 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290. На переконання ГУ ДПС, якщо б суди застосували до спірних правовідносин вищезгадані норми ПК, вони б дійшли тих висновків, які зробив контролюючий орган в Акті перевірки.

Таке обґрунтування колегія суддів вважає формальним, наведеним безвідносно до висновків судів попередніх інстанцій.

Задовольняючи позов в цій частині, суди застосували норми права, про які зазначає ГУ ДПС, а також норми ЦК України і ГК України. Суди зазначили, що в результаті здійснення виділу був складений розподільчий баланс, згідно з яким позивачем до нової юридичної особи не було здійснено передачу активу. Реорганізація юридичної особи шляхом виділу полягає у перерозподілі активів і зобов`язань, на базі яких і створюється нова юридична особа, за розподільчим балансом, що не є цивільно-правовим договором, оскільки не передбачає передачу права власності на передане майно, а здійснюється шляхом включення валових активів одного підприємства до складу валових активів іншого підприємства. Таким чином, виділена частка майна в процесі реорганізації юридичної особи шляхом виділення частини майна за розподільчим балансом не є продажем (реалізацією) товарів в тлумаченні підпункту 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Оскільки передача активів (майна) від позивача до новоствореного шляхом виділу підприємства відбувається безоплатно на підставі та на виконання рішення вищого органу управління (загальних зборів учасників) позивача, яким затверджується розподільчий баланс, то судом встановлено відсутність факту переходу права власності та операцій як постачання, так і продажу товарів.

Зі змісту касаційної скарги неможливо встановити, в чому саме на переконання ГУ ДПС полягає неправильне застосування судами норм матеріального права в цій частині, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду.

Водночас, зокрема у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №822/2434/16, висловлено позицію про те, що визначення терміну «виділення» в редакції статті 98 Податкового кодексу України за своєю суттю не є тотожним визначенню терміну «виділ», зазначеному у статті 109 Цивільного кодексу України. Зокрема, згідно з нормами Цивільного кодексу України «виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб», а згідно з положенням статті 98 Податкового кодексу України «виділення з платника податків інших платників податків, а саме передача частини майна платника податків, що реорганізується, до статутних фондів інших платників податків в обмін на їх корпоративні права». При цьому «виділення» для цілей усього Податкового кодексу самим Податковим кодексом України не визначений (ст. 14 не містить визначення такого поняття), а у пункті 98.1 статті 98 Податкового кодексу України чітко зазначено, що таке визначення терміну використовується виключно для цілей статті 98 Податкового кодексу України: "Під реорганізацією платника податків у цій статті розуміється зміна його правового статусу, яка передбачає будь-яку з таких дій або їх поєднання…».

У цій постанові Верховний Суд також зазначав, що операції щодо передачі за розподільчим балансом основних фондів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, дебіторської та кредиторської заборгованості, інших активів та зобов`язань за рішенням власників або уповноваженого ними органу при утворенні нового підприємства шляхом реорганізації (виділу) не можуть вважатися операціями з поставки ТМЦ у розумінні податкового законодавства.

Отже, приведене скаржником обґрунтування не є достатнім для відкриття касаційного провадження на підставі пунктів 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, може унеможливити в подальшому її розгляд.

У зв`язку з наведеним, скаржнику необхідно подати уточнену касаційну скаргу, зміст якої щодо підстав для касаційного оскарження судових рішень має бути викладено з урахуванням роз`яснень, наданих судом.

Відповідно до частин другої і шостої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

З огляду на викладене, касаційна скарга залишається без руху з наданням скаржнику строку для усунення виявлених недоліків.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 329-330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, утвореного як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі №160/26513/21 - залишити без руху.

Надати скаржнику десятиденний строк з дня отримання копії зазначеної ухвали суду для усунення недоліків касаційної скарги, а саме:

- подати відповідну заяву про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням відповідних доказів на їх підтвердження;

- надати уточнену касаційну скаргу, зміст якої щодо підстав для касаційного оскарження судового рішення має бути викладено з урахуванням роз`яснень, наданих судом.

Роз`яснити, що у разі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, будуть визнані судом неповажними, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

У разі невиконання вимог ухвали в іншій частині в установлений судом строк касаційна скарга разом із доданими до неї матеріалами буде повернута скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон І.А. Васильєва В.П. Юрченко