Справа № 500/662/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/662/23 пров. № А/857/8649/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року в справі №500/662/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнати протиправними дії, зобов`язати вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції Баб`юк П.М.,

час ухвалення рішення 14.04.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 14.04.2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач) про визнати протиправними дії та зобов`язати вчинити певні дії.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Постановою КМ України № 654 від 16.07.2008 р. "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" установлено, що з 01.09.2008 р. репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54 грн. 40 коп., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43 грн. 52 коп. Таким чином, ГУ ПФ України в Тернопільській області на виконання постанови КМ України, у визначені строки проведено перерахунок пенсії позивача та встановлено підвищення до пенсії в розмірі 54 грн. 40 коп. Також наголошує про те, що в матеріалах пенсійної справи відсутні документи, які б підтверджували, дані про період роботи, протягом якого позивач перебувала під вартою, у місцях позбавлення волі та засланні, або період перебування наспецпоселенні, тому для зарахування до стажу роботи у потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні немає підстав.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом, 09.11.2022 позивач звернулася до відповідача із заявою здійснити їй перерахунок і виплату підвищення до пенсії, як репресованій та у подальшому реабілітованій особі у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 01.11.2022, і здійснити їй перерахунок стажу за час перебування в засланні у потрійному розмірі згідно статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», однак листом від 28.11.2022 №3897-4072/М-02/8-1900/22 відповідач відмовив в нарахуванні та виплаті підвищення до її пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, оскільки позивач зазнала політичних репресій як член сім`ї, яку було примусово переселено, і їй проводиться виплата підвищення членам сімей репресованих, яких було примусово переселено, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» в розмірі 43,52 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.91 року № 962-XII (далі - Закон № 962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" реабілітації підлягають репресовані особи та особи, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років з політичних, соціальних, класових, національних, релігійних та інших мотивів, були позбавлені життя, волі, майна, депортовані, заслані, вислані на спецпоселення за межі України та СРСР, примусово переселені, виселені, залучені до примусової праці в умовах обмеження свободи, примусово репатрійовані та інтерновані, позбавлені громадянства, примусово поміщені до психіатричних закладів, позбавлені чи іншим чином обмежені у своїх громадянських правах і свободах, зазнали катувань, переслідувань щодо себе та членів своєї сім`ї, інших фізичних чи моральних страждань.

Статтею 1 Закону № 962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Статтями 3, 4 Закону № 962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону № 962-XII, у вищевказаній редакції, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років № 2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону № 962-XII, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", преамбулу та ст. 1, 3, 6 Закону № 962-XII.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом № 962-XII.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" із змінами внесеними Законом № 2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 6 Закону № 962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач згідно довідки від 31.03.2013 №18/Г-9 про реабілітацію, яка видана управлінням міністерства внутрішніх справ російської федерації по Архангельській області, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Котлас Архангельської області та є донькою ОСОБА_3 , 1923 року народження, репресованої в 1945 році органами УМВС Львівської області, висланої на спецпоселення в Архангельську область як член сім`ї учасника УПА-ОУН. ОСОБА_4 як така, що перебувала на спецпоселенні разом з репресованою за політичними мотивами мамою, визнана такою, що зазнала переслідувань від політичних репресій та реабілітована.

Висновок (рішення) про реабілітацію прийнято 31 березня 2013 року.

В даному контексті колегія суддів звертає увагу на частину 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 2325-VIII від 13.03.2018, відповідно до якої встановлено, що довідки або посвідчення про реабілітацію, видані у державах - республіках колишнього Союзу РСР або державними органами Союзу РСР, є чинними на території України.

При цьому відповідно до посвідчення Управління соціальної політики Тернопільської міської ради серії ТЕ №190001 позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Також судова колегія наголошує, що приписами пункту 2.13 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Отже, позивач є особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту г частини першої статті 77 Закону № 1788-XII. Наявність такого права гарантується статтею 46 Конституції України.

Поряд з цим суд першої інстанції слушно звернув увагу, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку в подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи.

Варто також зазначити, що репресованою особою є особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених Законом. При цьому проти репресованої особи безпосередньо здійснювалися репресії у відповідній формі (формах), натомість проти особи, яка є потерпілою від репресій, репресії безпосередньо не здійснювалися, однак у зв`язку з тим, що станом на момент вчинення репресій між потерпілим та репресованою особою існували родинні або інші, визначені Законом зв`язки, особа, яка є потерпілою від репресій, у зв`язку із здійсненням репресій могла зазнавати моральних або інших страждань, а тому підлягає реабілітації відповідно до Закону.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом України " Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Однак, позивач отримує підвищення до пенсії в розмірах передбаченому п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 року, що підтверджується листом відповідача від 28.11.2022 №3897-4072/М-02/8-1900/22.

Відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 01.11.91 року № 1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом № 1788-XII. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови № 654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону № 1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" № 654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 у справі № 446/1525/16-а, від 04.03.2020 у справі № 446/1566/16-а, від 16.01.2020 у справі № 446/1535/16-а, від 24.10.2019 у справі № 446/1526/16-а, від 02.10.2019 у справі № 446/1542/16-а.

Враховуючи вказане, за встановлених обставин у справі суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дії відповідача щодо виплату позивачу надбавки до пенсії відповідно норм Постанови Кабінету Міністрів України N 654 є протиправним, тоді як позивач має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому Законом України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", позаяк, за встановлених та документально підтверджених обставин справи, не є членом сім`ї репресованої особи, яку було примусово переселено, а зазнала репресій.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до статті 58 Закону № 1788-XII та зобов`язати здійснити перерахунок стажу роботи у потрійному розмірі за час у засланні з 14.06.1952 по 13.05.1957, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону № 962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону № 962-XII в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Також статтею 58 Закону № 1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Матеріалами справи стверджується, згідно довідки від 31.03.2013 №18/Г-9 про реабілітацію, яка видана управлінням міністерства внутрішніх справ російської федерації по архангельській області, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Котлас Архангельської області та є донькою ОСОБА_3 , 1923 року народження, репресованої в 1945 році органами УМВС Львівської області, висланої на спецпоселення в Архангельську область як член сім`ї учасника ОСОБА_5 як така, що перебувала на спецпоселенні разом з репресованою за політичними мотивами мамою, визнана такою, що зазнала переслідувань від політичних репресій та реабілітована.

Згідно довідки Управління ВС Львівської області 4/5-17090-як від 25 серпня 1992 року, ОСОБА_6 , 1923 р.н., (матір позивача ОСОБА_1 ) звільнена з спецпоселення 13 травня 1957 року.

Отже судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у засланні на спецпоселенні з 14.06.1952 до 13.05.1957.

За визначенням статті 1-1 Закону № 962-XII, заслання примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 14.06.1952 до 13.05.1957 підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі, а відтак відповідач протиправно відмовив позивачу в проведенні відповідного перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

Варто підкреслити, що передбачена ст. 6 Закону № 962-XII пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у ст. 1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

Колегія суддів наголошує, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні позивачу перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій відповідно до статті 58 Закону № 1788-XII та зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок стажу роботи згідно вимог статті 58 Закону № 1788-XII як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 14.06.1952 до 13.05.1957 на підставі Закону № 962-XII.

З урахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції підтримує правильний висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки відповідач безпідставно обмежив право позивача у проведенні розрахунку підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п. "г" ст. 77 Закону № 1788-XII, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, та у праві на проведення перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до вимог ст. 58 Закону № 1788-XII.

При цьому, доводи апелянта (відповідача) не спростовують рішення суду першої інстанції, з урахуванням вищенаведеного.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року в справі №500/662/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 19 липня 2023 року.