Справа № 460/5606/23
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2023-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 липня 2023 року м. Рівне №460/5606/23
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
довійськової частини НОМЕР_1
про стягнення середнього грошового забезпечення, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив:

-стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.09.2019 по 30.01.2023 у розмірі 56284,80 грн.

Мотивуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 зазначав, що він проходив військову службу у Збройних Силах України та 18.09.2019 був звільнений з військової служби у запас з посади головного старшини військової частини НОМЕР_2 . Зауважував, що військова частина НОМЕР_2 до 01.01.20220 перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 , яка і проводила розрахунки під час проходження ним військової служби та при звільненні. Проте, в день виключення зі списків особового складу, із позивачем, не був проведений повний розрахунок, а саме: не виплачено індексацію грошового забезпечення, що підтверджується рішенням суду по справі №460/12346/21. Відповідні суми грошового забезпечення в належних розмірах позивач отримав лише 31.01.2023. Однак, під час проведення таких виплат, відповідач не виплатив середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в зв`язку з чим і подано позов до суду. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 08.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві на позов від 24.03.2023, а також у письмових поясненнях від 10.04.2023, відповідно до змісту яких він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначав на обґрунтування такої позиції про те, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а тому в межах спірних правовідносин мала місце протиправна бездіяльність саме такої військової частини. Вказував, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні, оскільки при нарахуванні та виплаті належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їхнього розміру. При цьому відповідач також зазначав про можливість виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не більше як за шість місяців. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України, звільнений у відставку наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 31.08.2019 №44-РС з посади головного старшини військової частини НОМЕР_3 відповідно до ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "б" (за станом здоров`я) і виключений зі списків особового складу частини 18.09.2019 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 18.09.2019 №178.

Військова частина НОМЕР_3 до 01.01.2020 перебувала на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно, саме військова частина НОМЕР_1 проводила з позивачем всі фінансові розрахунки при його звільненні з військової служби, що не є спірним у справі.

Нарахування та виплату грошового забезпечення військова частина НОМЕР_1 проводить через безпосередньо підпорядковану їй військову частину НОМЕР_4 .

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.03.2022 у справі №460/12346/21, яке набрало законної сили 05.12.2022, позов задоволено частково.

Визнано протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо невстановлення базового місяця січень 2008 року при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця січень 2008 року, з урахуванням проведених виплат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Випискою по картковому рахунку позивача про зарахування коштів підтверджується виконання вказаного судового рішення 31.01.2023.

Вважаючи, що затримка розрахунку при звільненні надає йому право звернутися до суду з вимогою щодо виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки, позивач подав позовну заяву.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд також враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З вказаного вище слідує висновок, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, в контексті приписів статей 116, 117 КЗпП України, останні визначають відповідальність установи (організації, підприємства) за затримку розрахунку при звільненні та спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а.

Як уже було встановлено судом та зазначено вище, 18.09.2019 позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення.

Натомість, остаточний розрахунок відповідачем із позивачем проведено лише 31.01.2023, що підтверджується роздруківкою по картковому рахунку позивача та не заперечується учасниками справи.

Тобто, остаточний розрахунок здійснено не в день фактичного звільнення позивача, а з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України.

При цьому, право на отримання невиплачених вчасно сум встановлено рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.03.2022 по справі № 460/12346/21, яке набрало законної сили 05.12.2022.

Таким чином, станом на день вирішення цієї справи затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з 19.09.2019 та по 30.01.2023.

Оскільки відповідач не провів з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку.

Судом встановлено, що відповідно до Довідки про середньомісячну заробітну плату від 22.03.2023 №36/289, складеної військовою частиною НОМЕР_4 на підставі первинних документів військової частини НОМЕР_1 , розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача на момент звільнення зі служби становив 32619,40 грн.

Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача на час звільнення зі служби становив 526,12 грн. (32619,40 грн:62 дні).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації, а саме: 19.09.2019 (наступний день після дати звільнення зі служби) по 30.01.2023, становить 1230 днів (31.01.2023, як день фактичного розрахунку, не включається у день затримки). Середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 647127,60 грн.

Між тим, в порівнянні розміром сум окремих складових грошового забезпечення, виплачених позивачу на виконання рішення суду по справі № 460/12346/21, (56310,09 грн.) вищевказані розрахункові суми (647127,60 грн.) не можна вважати співмірними, оскільки такі кілька разів перевищують суму коштів, виплачених на виконання судового рішення.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" враховується судом під час вирішення цього спору.

Зокрема, істотність частки складових грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 56310,09 (сума грошового забезпечення невиплачена при звільненні) / 647127,60 грн.(середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,08.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 526,12 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,08 х 1230 (дні затримки розрахунку) = 51770,20 грн.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 51770,20 грн.

Наведену суму можна вважати обґрунтовано пропорційною, тому саме такий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід стягнути з відповідача на користь позивача.

При цьому, суд вважає безпідставним покликання відповідача на його неналежність в межах спірних правовідносин, оскільки як встановлено судом і підтверджено судовим рішенням у справі №460/12346/21, військова частина НОМЕР_2 до 01.01.2020 перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 . Нарахування та виплату грошового забезпечення військова частина НОМЕР_1 проводить через військову частину НОМЕР_4 .

Відповідно, саме військова частина НОМЕР_1 проводила з позивачем всі фінансові розрахунки при його звільненні з військової служби.

Окрім того, саме військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування та виплата індексації грошового забезпечення, на виконання судового рішення у справі №460/12346/21.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

При цьому, суд враховує, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи наведене в його сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави для відшкодування судових витрат у порядку ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні зі служби.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.09.2019 по 30.01.2023 в розмірі 51770,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 20 липня 2023 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 )

Суддя С.А. Борискін