Справа № 380/14887/22
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2023-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/14887/22 пров. № А/857/4191/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2023 року (суддя Мричко Н.І., ухвалене у м.Львові) у справі № 380/14887/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України, в якому просив: визнати протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 у квітні 2016 року допомоги на оздоровлення, у листопаді 2016 року одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 20 повних календарних років служби без включення до розрахунку місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у квітні 2016 року, одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 20 повних календарних років служби, виплаченої у листопаді 2016 року із включенням до розрахунку місячного грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду; визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2016 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні та щомісячної додаткової грошової винагороди за період із січня 2016 року по жовтень 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення нарахованої та виплаченої за вказані періоди індексації грошового забезпечення; зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2016 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні та щомісячної додаткової грошової винагороди за період із січня 2016 року по жовтень 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення нарахованої за вказані періоди індексації грошового забезпечення; визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати із січня 2015 року по день фактичної виплати індексації 13.08.2021; зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки із січня 2015 року по день фактичної виплати індексації 13.08.2021.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2023 року у справі № 380/14887/22 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році та одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889; зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році та одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, з урахуванням раніше виплачених сум; визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо врахування індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2016 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні та щомісячної додаткової грошової винагороди за період з лютого 2016 року по жовтень 2016 року; зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2015-2016 роки, одноразову грошову допомогу при звільненні та щомісячну додаткову грошову винагороду за період з лютого 2016 року по жовтень 2016 року з урахуванням індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум; визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.01.2015 по день фактичної виплати індексації; зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.01.2015 по день фактичної виплати індексації. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а відтак просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 у спірний період проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 .

Наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 27.10.2016 №209-ос ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас (через сімейні обставини), виключено зі списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення з 27.10.2016.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.03.2021 припинено юридичну особу військову частину НОМЕР_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) із визначенням правонаступника військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), умовне найменування якої ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ).

Згідно з особистими картками грошового забезпечення та архівними відомостями відповідач у спірний період здійснив нарахування позивачу:

- допомоги на оздоровлення у серпні 2015 року у розмірі 3564,50 грн, у квітні 2016 року у розмірі 3826,13 грн;

- одноразової грошової допомоги при звільненні у листопаді 2016 року у розмірі 26730,60 грн;

- щомісячної додаткової грошової винагороди з лютого по листопад 2016 року на загальну суму 24616,32 грн.

Розрахунком військової частини НОМЕР_1 за період з січня 2015 року по жовтень 2016 року підтверджується, що ОСОБА_1 нараховано індексацію грошового забезпечення у розмірі 11815,08 грн та виплачено 13.08.2021 у розмірі 11637,85 грн.

Вважаючи дії відповідача щодо нарахування та виплати у квітні 2016 року допомоги на оздоровлення, у листопаді 2016 року одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 20 повних календарних років служби без включення до розрахунку місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, бездіяльність відповідача: щодо нездійснення перерахунку та виплати грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2016 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні та щомісячної додаткової грошової винагороди за період із січня 2016 року по жовтень 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення нарахованої та виплаченої за вказані періоди індексації грошового забезпечення; щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати із січня 2015 року по день фактичної виплати індексації 13.08.2021 протиправними, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо питання строку звернення до суду із цим позовом колегія суддів зазначає наступне.

Положення частини першої статті 122 КАС України визначають, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи вказаним Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

У частині п`ятій статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно із абзацом першим статті 3 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд першої інстанції правильно зазначає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин частини перша та друга статті 233 КЗпП України встановлювала, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд першої інстанції вірно вказує на те, що спірні правовідносини стосуються вирішення питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на виплату грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення і права на виплату компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а тому у відповідності до наведеного положення строк звернення до суду із цим позовом не обмежувався.

У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 (далі Закон України № 2352-IX), частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено у наступній редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

З порівняння наведених положень вбачається, що з 19.07.2022 строк звернення до суду з позовом щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні є обмеженим та становить три місяці з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Аналіз описаного нормативно-правового регулювання дає підстави суду апеляційної інстанції погодитися із висновком суду першої інстанції, що станом на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі строк звернення до суду із позовом щодо виплати позивачу спірних сум грошового забезпечення не обмежувався, натомість у подальшому, а саме з 19.07.2022, строк звернення до суду із аналогічними позовними вимогами є обмеженим та становить три місяці з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Отже процесуальним питанням, яке підлягало з`ясуванню у цій справі є можливість застосування норми КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду з позовом до правовідносин, які виникли до набрання чинності такою нормою, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як слідує з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене, тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Відтак, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

Поруч із цим, тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

Судом першої інстанції, при розгляді вказаного питання, вірно застосовано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 24.01.2019 у справі № 803/2402/14.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що стаття 233 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-IX щодо обмеження права на звернення до суду тримісячним строком підлягає застосуванню до нових спірних правовідносин, тобто до тих, які виникли після 19.07.2022 (правила прямої дії закону в часі), та не врегульовує питання строку звернення до суду з позовом щодо правовідносин, які виникли до 19.07.2022.

Протилежний підхід до вирішення цього питання та застосування до спірних правовідносин статті 233 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-IX суперечитиме положенням частини першої статті 58 Конституції України та не відповідатиме засаді доступу до правосуддя.

Відтак, зважаючи на те, що спірні правовідносини виникли до 19.07.2022, суд вважає, що до строку звернення до суду із цим позовом необхідно застосовувати положення частини другої статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України №2352-IX, які не обмежували право осіб на звернення до суду про стягнення заробітної плати будь-яким строком.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що строк звернення до суду із цим позовом не пропущений, а відтак доводи представника відповідача у цій частині відхилено судом першої інстанції - правильно.

З приводу позовних вимог щодо врахування щомісячної додаткової грошової винагороди при нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення та одноразової грошової допомоги при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон України № 2011-XII).

Пунктом 1 статті 10-1 Закону України № 2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Норми частини другої статті 15 Закону України № 2011-XII передбачають, що військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідач не включив додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, до складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислено допомогу на оздоровлення у квітні 2016 року, а також до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 20 повних календарних років служби.

При визначенні складу грошового забезпечення, з якого обчислюється допомога на оздоровлення та одноразова грошова допомога при звільненні, слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 9 Закону України № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами другою, третьою статті 9 Закону України № 2011-XII установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889» для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 вказаної постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачу нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 161) з лютого 2016 року по дату звільнення щомісячно, тобто мала постійний (систематичний) характер, що підтверджується архівними відомостями про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення.

Однак, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України № 2011-XII, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам вказаного Закону, зокрема, положення Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 02.02.2016 №73.

Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону України № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Таким чином, додаткова грошова винагорода, яка нараховувалась та виплачувалась позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 у 2016 році щомісяця, за жодних обставин не може вважатись одноразовою.

Колегія суддів вважає за доцільне та правильне врахування судом першої інстанції при розгляді справи висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 06.02.2019 у справі № 522/2738/17.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році та одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, є протиправними, відтак необхідно зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році та одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення перерахунку та виплати грошової допомоги на оздоровлення виплаченої у 2015-2016 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні та щомісячної додаткової грошової винагороди за період із січня 2016 року по жовтень 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення нарахованої та виплаченої за вказані періоди індексації грошового забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (частина друга статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).

Статтею 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України регульовано Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до статті 1 вказаного Закону індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положення Статті 2 вказаного Закону закріплюють, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

Отже, індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною сум, для розрахунку грошової допомоги на оздоровлення та одноразової грошової допомоги.

З огляду на те, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та щомісячної додаткової грошової винагороди.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач після звільнення позивача зі служби здійснив нарахування та виплату (13.08.2021) йому індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по жовтень 2016 року. Тобто така індексація не була врахована при проведенні розрахунку грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2016 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні та щомісячної додаткової грошової винагороди.

Поруч із цим, колегія суддів вважає слушним зауваження відповідача про те, що щомісячна грошова винагорода стала виплачуватись позивачу з лютого 2016 року, а не з січня 2016 року, як зазначено в позовних вимогах. Такі заперечення сторони відповідача підтверджуються долученими до позову особистими картками грошового забезпечення та архівними відомостями. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позову в частині проведення перерахунку та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди за січень 2016 року з урахуванням індексації грошового забезпечення.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача щодо врахування індексації грошового забезпечення при обрахунку позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2016 роках, одноразової грошової допомоги при звільненні та щомісячної додаткової грошової винагороди за період з лютого 2016 року по жовтень 2016 року є протиправною, відтак слід зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2015-2016 роки, одноразову грошову допомогу при звільненні та щомісячну додаткову грошову винагороду за період з лютого 2016 року по жовтень 2016 року з урахуванням індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.

З приводу позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати із січня 2015 року по день фактичної виплати індексації 13.08.2021, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі Закон України №2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності вказаним Законом.

Під доходами у згаданому Законі України № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону України № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 Закону України № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Використане у статті 3 Закону України № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону України № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Судом першої інстанції при розгляді справи вірно враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 22.06.2018 у справі №810/1092/17, від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19.

Оскільки, відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення за період з січня 2015 року по жовтень 2016 року лише 13.08.2021, суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.01.2015 по день фактичної виплати індексації є протиправною, а відтак вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.01.2015 по день фактичної виплати індексації.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2023 року у справі № 380/14887/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга