Справа № 460/2295/23
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/2295/23 пров. № А/857/8393/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Матковської З.М., Улицького В.З.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року (ухвалене головуючим суддею Друзенко Н.В. у м. Рівне) у справі № 460/2295/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача протиправною щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2003; визнати протиправними дії відповідача щодо встановлення базових місяців при нарахуванні позивачу індексації грошового забезпечення;

зобов`язати відповідача нарахувати індексацію грошового забезпечення з 01.01.2003 по 05.08.2013 з базовим місяцем - січень 2003 року, та виплатити з врахуванням здійснених виплат;

зобов`язати відповідача відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення;

зобов`язати відповідача відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004, здійснити позивачу компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що відповідачем було порушено нормативно-правові акти, якими визначається порядок нарахування індексації грошових доходів населення, що призвело до зменшення розміру грошового забезпечення та його неправильного нарахуванню у подальшому.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2023 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення починаючи з січня 2003 року. Визнано протиправним встановлення Військовою частиною НОМЕР_1 базових місяців при нарахуванні ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення починаючи з 01.01.2003 по 05.08.2013 з урахуванням висновків суду наведених у даному рішенні, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів ОСОБА_1 , у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004, здійснити ОСОБА_1 компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що невиконання військовою частиною Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» в період з січня 2003 року по січень 2007 року (ненарахування індексації та встановлення початкового базового місяця - березень 2003 року), призвело до зменшення розміру та диспропорції нарахованого позивачу грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 05 серпня 2013 року, у чому суд вбачає ознаки протиправної бездіяльності та порушення прав позивача на належне грошове забезпечення під час військової служби.

Однак, таке порушення виключає можливість для суду визначити правомірність чи протиправність подальшого встановлення базових місяців, оскільки вже з січня 2003 року відбувалося неправильне нарахування (ненарахування) індексації грошового забезпечення позивача, у зв`язку з чим був зменшений його дохід. А визначення базового місяця відповідно до вимог законодавства ставить в залежність саме від розміру грошового доходу позивача.

Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту в межах даних правовідносин буде зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення починаючи з 01.01.2003 по 05.08.2013 з урахуванням висновків суду наведених у даному рішенні, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Позивач скористалася своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.08.2013 № 22РСС ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини у зв`язку із звільненням з військової служби у відставку.

У січні 2023 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з запитом про інформацію, у якому просила надати витяги з відомостей про нарахування грошового забезпечення, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 з 1999 року по 2013 рік.

На вказаний запит відповідачем надано відповідь від 16.01.2023 №64/ВС та додано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо нарахування індексації протиправною, звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Положеннями ст. 1 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі ст. 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до ст. 4 Закону № 1282-ХІІ(у редакції 2003 року), індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Таку редакцію ст.4 3акону № 1282-ХІІ викладено на підставі Закону України «Про внесення змін до 3акону України «Про iндексацiю грошових доходiв населення» вiд 07.02.2002 № 3027-ІІІ, що була чинна з 01.07.2002 по 31.12.2015, що охоплює період спірних правовідносин.

Вимогами ч. 1 ст. 17 Закону № 1282-ХІІ (в редакції 2003 року), визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2003 року.

Аналізуючи вимоги ч. 2 ст. 4 та ч. 1 ст. 17 Закону № 1282-ХІІ, можна дійти висновку, що індексації грошових доходів населення почалась з місяця введення в дію цього Закону, а саме з 1 січня 2003 року.

Закон № 1282-ХІІ (в редакції чинній на день виникнення правовідносин) не містить поняття «базовий місяць», а у частині першій статті 4 цього Закону зазначається, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Враховуючи, що згідно із вимогами ст. 18 Закону №2017-III державні гарантії встановлюються законами України, зокрема, щодо індексації доходів населення, у спірних правовідносинах повинен бути застосований Закон № 1282-ХІІ, а твердження відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування базових місяців під час нарахування індексації грошового забезпечення позивачу вказує на вільне трактування військовою частиною НОМЕР_1 положень законодавства.

Відтак, вірно зазначено судом першої інстанції, що дії відповідача щодо застосування базових місяців під час нарахування індексації є протиправними.

Оскільки вимогами ч. 1 ст. 17 Закону № 1282-ХІІ (в редакції 2003 року), визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2003 року, то саме з цієї дати має бути проведено індексацію грошового забезпечення позивачу, а не з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV (491-15) «Про внесення змін доЗакону України «Про індексацію грошових доходів населення», як зазначає у відзиві відповідач.

Згідно інформації Державної служби статистики України, розміщеному на веб-сайті, у періоди: січеньберезень, жовтеньгрудень 2003 року; грудень, вересеньгрудень 2004 року; січеньберезень та листопад 2005 року, січеньлютий, вересеньлистопад 2006 року; червеньлипень, вересеньгрудень 2007 року; січеньтравень 2008 рокуіндекс споживчих цін перевищив поріг індексації 101%.

Таким чином, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 поріг індексації 101% перевищено у періоди: січеньберезень, жовтеньгрудень 2003 року; грудень, вересеньгрудень 2004 року; січеньберезень та листопад 2005 року, січеньлютий, вересеньлистопад 2006 року; червеньлипень, вересеньгрудень 2007 року; січеньтравень 2008 року, отже у позивача виникає право на індексацію грошового забезпечення.

Відповідач з січня 2003 року по січень 2007 року взагалі не проводив нарахування індексації, вказуючи при цьому, що базовий місяць мав бути встановлений березень 2003 року.

Крім цього, у ст. 6 Закону № 1282-ХІІ в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007, визначено у частині другій цієї статті, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, вказані зміни набули чинності з 01.01.2008. Однак, змінастатті 6 Закону № 1282-ХІІ в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 визнана неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16.10.1996 № 422/96-ВР (чинного на день спірних правовідносин), у разі якщо ці акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відтак, вимоги ст. 6 Закону №1282-ХІІ в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 втратили чинність з 22.05.2008.

Аналіз редакцій норми п.5 Порядку № 1078 дозволяє дійти висновку, що до грудня 2015 року зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць було визначено як підстава для зміни базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для цілей визначення наявності або відсутності підстав для нарахування індексації.

Отже, до 01.12.2015 будь-яке зростання доходів громадян, в тому числі військовослужбовців, мало наслідком зміну базового місяця для нарахування індексації.

Таким чином, базовий місяць для обрахунку індексації не був прив`язаний до події зростання виключно тарифних окладів працівника.

Відповідно до карток особового рахунку позивача у період з 01.01.2003 по 01.02.2007, з 01.07.2007 по 01.10.2007, з 01.01.2008 по 31.03.2008 індексація грошового забезпечення не нараховувалася і не виплачувалася.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до інформації Державної служби статистики України, розміщеної на веб-сайті, у періоди: січеньберезень, жовтеньгрудень 2003 року; грудень, вересеньгрудень 2004 року; січеньберезень та листопад 2005 року, січеньлютий, вересеньлистопад 2006 року; червеньлипень, вересеньгрудень 2007 року; січеньтравень 2008 рокуіндекс споживчих цін перевищив поріг індексації 101%.

Аналізуючи вимоги частини другої ст. 4 та ч. 1 ст. 17 Закону № 1282-ХІІ можна дійти висновку, що індексації грошових доходів населення почалась з місяця введення в дію цього Закону, а саме з 1 січня 2003 року, і саме січень 2003 року мав бути базовим місяцем.

В подальшому, встановлення базового місяця залежало від підвищення доходу позивача.

Таким чином, невиконання військовою частиною НОМЕР_1 Закону № 1282-ХІІ у період з січня 2003 року по січень 2007 року (ненарахування індексації та встановлення початкового базового місяця березень 2003 року), призвело до зменшення розміру та диспропорції нарахованого позивачу грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 05 серпня 2013 року, у чому суд першої інстанції вірно вбачав ознаки протиправної бездіяльності та порушення прав позивача на належне грошове забезпечення під час військової служби.

Однак, таке порушення виключає можливість для суду визначити правомірність чи протиправність подальшого встановлення базових місяців, оскільки вже з січня 2003 року відбувалося неправильне нарахування (ненарахування) індексації грошового забезпечення позивача, у зв`язку з чим був зменшений його дохід. А визначення базового місяця відповідно до вимог законодавства ставить в залежність саме від розміру грошового доходу позивача.

Тому, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що належним і достатнім способом захисту в межах даних правовідносин буде зобов`язання відповідача нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення починаючи з 01.01.2003 по 05.08.2013 з урахуванням висновків суду наведених у даному рішенні, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів ОСОБА_1 , у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004, здійснити ОСОБА_1 компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, не оскаржив в апеляційному порядку із наведенням своїх доводів щодо невірного вирішення судом позову у цій частині вимог, а тому у вказаній частині рішення суду не є предметом перевірки апеляційною інстанцією.

Що ж стосується доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, визначеного положеннями ст. 122 КАС України, то суд не приймає їх до уваги з огляду на таке.

Відповідно до положень частин 1-3 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 вказаної вище статті).

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Втім, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів зауважує, що спеціальним законодавством не віднесено індексацію до складу грошового забезпечення, однак Закон України «Про оплату праці» відносить індексацію як компенсаційну виплату до структури заробітної плати (стаття 2).

Отже, поняття грошового забезпечення в даній справі є аналогічним поняттю заробітної плати і до правовідносин щодо перерахунку та доплати індексації грошового забезпечення підлягають положення статті 233 Кодексу законів про працю України.

Тобто, у вказаній справі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Таким чином, у даній правовій ситуації перебіг тримісячного строку звернення до суду, установленого названою статтею Кодексу законів про працю України, має обчислюватись з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022, тобто з 19.07.2022.

Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку з нездійсненням відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2003 по 05.08.2013.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 22РСС від 05.08.2013 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини.

На запит позивача від 04.01.2023 відповідач надав відповідь листом від 16.01.2023 № 64/ВС та додав дані про розмір грошового забезпечення позивача витяги з карток особового рахунку позивача як військовослужбовця. З даним позовом позивач звернувся до суду 30.01.2023.

Отже, позивачем строк звернення до суду не пропущений.

Суд звертає увагу і на те, що відповідно до статті 238 КЗпП України (в редакції, яка діяла і на момент виникнення спірних правовідносин, і на момент звернення до суду), при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Крім того, відповідно до пункту першого глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.06.2023.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року у справі № 460/2295/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді З. М. Матковська
В. З. Улицький