Справа № 160/10570/23
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 липня 2023 року м. Дніпросправа № 160/10570/23
(суддя Єфанова О.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року про відмову у відкритті провадження у справі №160/10570/23 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 травня 2023 року звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Дніпровської міської ради (далі - відповідач-1), ОСОБА_2 (далі - відповідач-2) згідно з яким просить:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну протиправним рішенням у розмірі 38400 грн.;

- стягнути з виконавчого комітету Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну протиправним рішенням у розмірі 38400 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач-2 порушив право позивача визначене Законом України «Про звернення громадян», Законом України «Про інформацію» в частині ненадання належної відповіді по суті на звернення від 26.02.2023 року щодо запиту «Приказ, наказ або розпорядження на підставі якого відбувається противозаконна заборона доступу до міської ради та порушення прав і свобод гарантованих Конституцією України», що стало причиною завдання моральної шкоди позивачу.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року відмовлено у відкритті провадження.

Ухвала суду мотивована ним, що позивачем не заявлено вимог до відповідача вирішити публічно-правовий спір, а тому вимога про стягнення моральної шкоди не може бути розглянута адміністративним судом, так як заявлена позивачем не в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, як наслідок вона підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив її в апеляційному порядку. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки на думку позивача, ухвала суду не містить достатнього обґрунтування та надання відповідей на кожен аргумент позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 4 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Частиною 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Тобто, в адміністративному судочинстві вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є похідними від вимог про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень і розглядаються виключно за умови наявності вимоги про вирішення публічно-правового спору.

У свою чергу, відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи те, що позивачем не заявлено вимог до відповідача вирішити публічно-правовий спір, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про стягнення моральної шкоди не може бути розглянута адміністративним судом, та як наслідок такий підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Також суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Натомість, у справі, що розглядається, спір по суті не вирішувався судом першої інстанції, а позивачу було лише роз`яснено ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року про те, що такий спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства, тобто доводи позивача в апеляційній скарзі про необхідність надання судом першої інстанції відповіді на кожен аргумент його позовної заяви є безпідставними та такими, що не гуртуються на вимогах процесуального законодавства щодо форми та змісту ухвали суду.

Суд враховує й те, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Між тим, інші аргументи наведені позивачем в апеляційній скарзі фактично зводяться до загального, а саме необхідності відшкодування йому моральної шкоди, проте враховуючи те, що судовим рішенням у цій справі надано необхідне та достатнє обґрунтування того, що цей спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції вважає, що всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для вирішення цього спору в порядку адміністративного судочинства як публічно-правового спору.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на тому, що у справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Зважаючи на те, що позивачу роз`яснено його право на звернення до суду з цим позовом в порядку цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції вважає, що в цьому випадку не можна вести мову і про порушення права на судовий захист.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому ухвалу суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року у справі №160/10570/23 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 18 липня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва