Справа № 420/18057/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/18057/22

Головуючий І інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря - Голобородько Д.В., представника позивача - адвоката Тихоша Д.С., представників відповідачів Самоніної О.С. та Шмакова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 23.05.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України та Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

12.12.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ДЕІ України та ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області), в якому, із урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ДЕІ України від 11.11.2022р. №150-тр/т про звільнення;

- визнати протиправним та скасувати наказ ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) від 11.11.2022р. №352-ос про оголошення наказу ДЕІ України №150-тр/т «Про звільнення ОСОБА_2 » зі змінами, оформленими наказом від 28.11.2022р. №381-ос;

- поновити його на державній службі на посаді начальника ДЕІ Південного округу;

- стягнути з ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з середньоденної (годинної) заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані накази відповідачів є неправомірними та безпідставними, оскільки підстави для звільнення позивача за п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України були відсутні. Так, для звільнення працівника на підставі п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України, на думку позивача, була необхідна сукупність обставин, зокрема, відсутність будь-якої роботи, яка визначена трудовим договором, неможливість виконання трудових обов`язків безпосередньо за мicцeм розташування юридичної особи або за дистанційною формою організації праці, відсутність трудових відносин з іншими працівниками, відсутність можливості та необхідності у подальшому заміщенні посади, яку було вивільнено та відсутність згоди працівника для переведення його на іншу посаду. Однак, ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) наразі виконує свої функції, визначено т.в.о. керівника ДЕІ, на якого покладено виконання в т.ч. і посадових обов`язків позивача. При цьому, роботодавцем не було надано позивачу і можливості здійснювати посадові обов`язки дистанційно.

Крім того, на думку позивача, пропозиція ДЕІ України про здійснення посадових обов`язків начальника ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) у м.Запоріжжя, а не в м.Херсоні - не є пропозицією щодо переведення на іншу роботу, оскільки змінним є лише місце роботи, а не сама посада. Таким чином, його відповідь щодо виїзду у м.Запоріжжя за першої безпечної можливості - не є відмовою в розумінні ст.41 КЗпП України, яка є обов`язковою для звільнення на підставі п.6 цієї статті. До того ж, як зазначає позивач, всупереч вимог ст.49-2 КЗпП України його взагалі не було попереджене про наступне вивільнення.

Позивач також наголошує і на тому, що 11.11.2022р., т.б. у день його звільнення з посади начальника ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області), м.Херсон було офіційно звільнено від окупації, тобто саме з цієї дати у нього з`явилась реальна можливість безпечно покинути місто Херсон для продовження державної служби у визначеному місці служби - м.Запоріжжі.

Представник ДЕІ України, у свою чергу, надав до суду першої інстанції письмовий відзив, в яких позовні вимоги категорично не визнав та мотивовано просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 13.06.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2023р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

27.06.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2023р. та від 07.07.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції на 19.07.2023р.

03.07.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому ДЕІ України заперечувало проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просило оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 19.07.2023р. представник позивача (апелянта) підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Представники відповідачів у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 категорично не визнали та мотивовано наполягали на залишенні її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, а також виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проходив державну службу в ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області), а з 05.07.2021р. був призначений на посаду державного службовця категорії «Б» - начальника ДЕІ Південного округу - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Південного округу (Запорізька та Херсонська області).

Згідно з Посадовою інструкцією (затв. головою ДЕІ України 15.03.2021р.), робоче місце начальника ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) було визначене у м.Херсоні.

Далі, як загально відомо, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 (затв. Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX), в Україні було введено «воєнний стан».

10.03.2022р. наказом ДЕІ України №75 було встановлено «простій» у роботі Держекоінспекції, її територіальних та міжрегіональних територіальних органів, а наказом ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) від 10.03.2022р. №99-ос встановлено «простій» у роботі 74 працівників інспекції.

09.06.2022р. керівником ДЕІ України прийнято наказ №47-тр/т, яким встановлено «простій» у роботі ОСОБА_1 з 10.06.2022р. до закінчення дії обставин, що створюють загрозу життю та здоров`ю працівника

Також, наказом ДЕІ України від 09.06.2022р. №48-тр/т, на ОСОБА_3 - першого заступника начальника ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) з 10.06.2022р. було покладено виконання обов`язків начальника ДЕІ Південного округу, на період простою у роботі ОСОБА_1

17.06.2022р. наказом ДЕІ України №180 доручено керівнику ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) терміном до 23.06.2022р. здійснити заходи щодо державної реєстрації зміни місцезнаходження ДЕІ Південного округу з м.Херсон - на м.Запоріжжя. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою місцезнаходження юридичної особи визначена: вул. Незалежності, 72-А, м.Запоріжжя, 69035.

11.11.2022р. ДЕІ України прийнято наказ №150-тр/т, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) на підставі п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Вказаний наказ ДЕІ України від 11.11.2022р. №150-тр/т був оголошений наказом ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) від 11.11.2022р. №352-ос.

Не погоджуючись з прийнятими відповідачами спірними наказами, позивач звернуся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, відсутності належних і достатніх підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України, громадянам гарантовано захист від незаконного звільнення.

Так, як загальновідомо, 24.02.2022р. у зв`язку з військовою агресією «російською федерацією» проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, у відповідності до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 на території України з 05:30 год. введено воєнний стан.

У розумінні ст.1 Закону №389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 9 цього Закону регламентовано, що в умовах воєнного стану Президент України та Верховна Рада України діють виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, що надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

У відповідності до п.1 «Положення про ДЕІ України» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017р. №275), ДЕІ України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику з здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Згідно з п.1 розділу І «Положення ДЕІ Південного округу» (затв. наказом ДЕІ України від 19.10.2020р. №378), ДЕІ Південного округу є міжрегіональним територіальним органом Держекоінспекції та їй підпорядковується.

При цьому, як передбачено п.5 розділу ІІІ цього Положення, інспекцію очолює начальник, який має двох заступників, у тому числі одного першого. Начальник та заступники начальника Інспекції призначаються на посади та звільняються з посад Головою Держекоінспекції у відповідності до законодавства про державну службу.

Так, предметом судового розгляду у цій справі є спірний наказ ДЕІ України від 11.11.2022р. №150-тр/т про звільнення позивача з посади начальника ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) на підставі п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Тобто, зокрема, спірні правовідносини фактично виникли з приводу можливості застосування відповідачами до ОСОБА_1 приписів п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України та, відповідно, особливостей функціонування (або неможливості функціонування) ДЕІ Південного округу, як державного органу під час окупації в м.Херсоні.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, позивач з 05.07.2021р. був призначений на посаду державного службовця категорії «Б» - начальника ДЕІ Південного округу - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Південного округу.

Згідно з Посадовою інструкцією начальника ДЕІ Південного округу, робочим місцем ОСОБА_1 визначено м.Херсон.

Разом із тим, у період з 01.03.2022р. по 11.11.2022р. Херсонська міська територіальна громада з адміністративним центром у м.Херсон (де розташоване ДЕІ Південного округу) перебувала в «тимчасовій окупації» відповідно до п.10 розділу ІІ «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» (затв. наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022р. №309 з відповідними змінами).

На підставі Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022, керуючись положеннями ст.34 КЗпП України та з метою збереження життя і здоров`я працівників Держекоінспекції, наказом ДЕІ України від 10.03.2022р. №75 встановлено «простій» у роботі Держекоінспекції, її територіальних та міжрегіональних територіальних органів.

За наведених вище підстав, наказом ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) від 10.03.2022р. №99-ос встановлено «простій» у роботі 74 працівників інспекції. Визнано встановлений простій таким, що виник не з вини працівників та зумовлений загрозою життя та здоров`ю.

Далі, як вже зазначалося вище, 09.06.2022р. уповноваженою особою ДЕІ України прийнято наказ №47-тр/т, яким встановлено «простій» у роботі ОСОБА_1 з 10.06.2022р. до закінчення дії обставин, які створюють загрозу життю і здоров`ю працівника.

Крім того, в той же день, т.б. 09.06.2022р., на 1-го заступника начальника ДЕІ Південного округу (Запорізька та Херсонська області) Бігдана О.В. з 10.06.2022р. було покладено виконання обов`язків начальника ДЕІ Південного округу, на період «простою» у роботі ОСОБА_1 (наказ ДЕІ України від 09.06.2022р. №48-тр/т).

Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889-VIII.

За визначенням, наведеним у ч.2 ст.1 Закону № 889-VIII, державним службовцем є громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані із виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.3 та ст.4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 21 КЗпП України закріплено, що роботодавець самостійно визначає необхідність та час залучення працівника до роботи, обсяг роботи та в передбачений трудовим договором строк погоджує з працівником режим роботи та тривалість робочого часу, необхідного для виконання відповідної роботи.

При цьому повинні дотримуватися вимоги законодавства щодо тривалості робочого часу і часу відпочинку.

За змістом ст.34 КЗпП України, простоєм вважається зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток (ч.3 ст.113 КЗпП України).

Згідно з п.1 «Положення про Національне агентство України з питань державної служби» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. за №500), Національне агентство України з питань державної служби (НАДС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, здійснює функціональне управління державною службою в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті).

За приписами пп.8 п.4 Положення №500, НАДС відповідно до покладених на нього завдань оприлюднює на офіційному веб-сайті НАДС узагальнені роз`яснення з питань застосування Законів №889-VIII, «Про службу в органах місцевого самоврядування» та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та служби в органах місцевого самоврядування.

Так, з метою належної організації роботи державних службовців під час воєнного стану НАДС надано роз`яснення «Щодо нез`явлення державних службовців на роботу та надання їм відпусток під час воєнного стану, а також оформлення відносин із державними службовцями, яких зараховано до територіальної оборони» від 04.03.2022р. №149-р/з.

Відповідно до наданих у роз`ясненні рекомендацій, функціонування державних органів і режим роботи їх працівників має бути організований з огляду на безпекову ситуацію у конкретному регіоні. Забезпечення ефективної роботи державного органу в даний період вимагає гнучкості та швидкої адаптації до подій, що відбуваються навколо.

Також вказано, що державний службовець може виконувати завдання за посадою за межами адміністративної будівлі державного органу у випадках та порядку, передбаченому «Типовими правилами внутрішнього службового розпорядку» (затв. наказом НАДС від 03.03.2016р. №50, зареєстрованим в Мінюсті 25.03.2016р. №457/28587), та «Правилами внутрішнього службового розпорядку відповідного державного органу».

Дистанційний формат роботи дозволить більшою мірою убезпечити працівників державного органу від збройної агресії чи загрози нападу, допоможе зменшити небезпеку їх життю або здоров`ю, а також сприятиме дотриманню обмежень перебування на вулицях та в інших громадських місцях, зокрема у комендантську годину.

Проте, у разі відсутності організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, що викликане, зокрема, військовим станом, доцільно оформити простій для конкретних державних службовців або структурних підрозділів відповідно до законодавства про працю.

Отже, на думку судової колегії, суд першої інстанції цілком вірно та обґрунтовано звернув увагу на те, що оголошення простою позивачу було обґрунтовано специфічними умовами його праці, які полягають в керуванні ДЕІ Південного округу, будучи на тимчасово окупованій території, прийнятті на роботу державних службовців, проведенні особистого прийому громадян та інше.

Окрім того, з метою упорядкування трудових відносин у період воєнного стану, збереження кадрового потенціалу та стимулювання економіки країни в умовах кризи прийнято ряд законодавчих та нормативно-правових актів, зокрема, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-IX, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022р. №2136-IX, постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану» від 07.03.2022р. №221 та постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану» від 12.04.2022р. №440.

Тобто, внаслідок суттєвої зміни низки суспільних процесів, державою вжито заходи відносно врегулювання питань забезпечення трудових прав осіб в умовах воєнного стану та постійної загрози життю і здоров`ю.

Згідно з п.1 Постанови №440, у період воєнного стану для державних службовців та працівників державного органу, які перебувають на території України, за рішенням керівника державної служби в державному органі може запроваджуватися дистанційна робота у разі наявності організаційних і технічних можливостей для виконання їх посадових обов`язків.

На підставі наведених норм права, суд апеляційної інстанції робить висновок, що запровадження дистанційної роботи для державного службовця можливо за рішенням керівника державної служби в державному органі та лише у разі наявності організаційних і технічних можливостей для виконання таким державним службовцем своїх посадових обов`язків.

Що ж стосується доводів позивача про можливість утворення організаційних і технічних умов для виконання ним службових обов`язків як керівника ДЕІ Південного округу на не підконтрольній Україні території, то суд апеляційної інстанції, з огляду на відсутність у матеріалах справи будь-яких належних та достатніх доказів зазначеного, а також враховуючи специфічні умови праці позивача як керівника ДЕІ Південного округу, оцінює їх критично та, як і суд 1-ї інстанції, до уваги їх не приймає.

До того ж, викладене жодним чином не спростоване позивачем і в апеляційній скарзі.

У той же час, вказаний наказ ДЕІ України від 09.06.2022 №47-тр/т про переведення позивача у «простій» не є предметом даного спору. Аналогічно, доводи позивача щодо не розгляду його заяви про відпустку судом не приймаються, які такі що не входять до предмета доказування даної справи.

Вирішуючи ж питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, судова колегія звертає увагу на те, що ст.40 КЗпП України встановлені підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Додаткові ж підстави (за певних умов) розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників визначені ст.41 КЗпП України.

З наступним унормуванням організації трудових відносин в умовах воєнного стану, положення щодо розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, врегульовані ст.41 КЗпП України зі змінами та доповненнями, внесеними Законом №2352-IX (набрав чинності 19.07.2022р.), визначали, крім підстав, передбачених ст.40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або ж майна роботодавця внаслідок бойових дій (п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України).

Відповідно до Пояснювальної записки до проекту Закону №2352-IX, метою законопроекту є вирішення проблем, які виникають на сьогодні в частині організації трудових відносин в умовах воєнного стану. У зв`язку з активними бойовими діями на території України та знищенням майна підприємств, установ, організацій, подальше ведення їх діяльності часто стає неможливим.

Законопроектом пропонувалось запровадження додаткової підстави для звільнення працівника - неможливість забезпечувати працівникові умови праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи зазначеним працівником виробничі, організаційні, технічні потужності, засоби виробництва або майно власника або уповноваженого ним органу знищені в результаті бойових дій, а також введення особливої процедури вивільнення таких працівників.

Вищевказана особливість полягала в тому, що обов`язковою умовою для звільнення за даною підставою повинна бути обґрунтована неможливістю забезпечувати працівника роботою, внаслідок бойових дій, з якими пов`язане повне знищення (відсутність) виробничих, організаційних і технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця.

Так, загальновідомою інформацією, що, згідно з вимогами ч.3 ст.78 КАС України не потребує доказування, є факт початку повномасштабної агресії російської федерації проти України, під час якого на території м.Херсон, де була розташована адміністративна будівля ДЕІ Південного округу, велись активні бойові дії. При цьому, у період з 01.03.2022р. по 11.11.2022р. м.Херсон знаходилось в тимчасовій окупації, як і 88% території Херсонської області.

Виходячи з фактичних обставин справи, судова колегія вважає, що позивач з 10.06.2022р. цілком обґрунтовано перебував у простої згідно з наказом ДЕІ України від 09.06.2022р. №47-тр/т. Простій за своєю суттю полягав у повному зупиненні роботи, що було викликано відсутністю організаційних і технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Більше того, як уже згадувалося раніше, позивач погодився з вказаним наказом та не оскаржив його, ні в адміністративному порядку, ні до суду.

Тобто, на переконання колегії суддів, зазначені обставини достовірно свідчать про відсутність організаційних та технічних умов, що були необхідні для виконання посадових обов`язків державних службовців, в тому числі начальника ДЕІ Південного округу, на тимчасово окупованій території.

На користь вказаних висновків суду свідчить і той факт, що після деокупації частини території Херсонської області та м.Херсон ДЕІ Південного округу 25.11.2022р. прийнято наказ №379-ос, яким призначено робочу групу з відновлення роботи ДЕІ Південного округу, якою проведено обстеження всіх приміщень Інспекції з ознаками перебування окупаційних органів російської федерації.

Згідно з затвердженим (наказ від 25.11.2022р. №379-ос) планом заходів з відновлення роботи ДЕІ Південного округу у м.Херсон, такий включав:

- збір інформації про збережене майно за особистими адресами матеріально-відповідальних осіб у м.Херсон (поза межами м.Херсон, поза межами України). Інформація має містити наступні показники: тип, найменування, кількість, інвентарні і заводські номери (за наявності), точна адреса місцезнаходження;

- встановлення фактичної наявності активів Інспекції у приміщеннях за адресами: вул. Морська, 2 та пров. Козацький, 10. Складання актів наявності за результатами роботи;

- фіксація показників (у тому числі фотофіксація) електролічильників, водолічильників, а також теплолічильників в приміщеннях Інспекції за адресами: вул. Морська, 2 та пров. Козацький, 10;

- збір даних та інформації свідків про незаконне захоплення, знищення, псування, розкрадання активів Інспекції;

- встановлення фактичної наявності транспортних та плавзасобів Інспекції. Збір матеріалів, необхідних для подання заяв про вчинення кримінального правопорушення в правоохоронні органи щодо фактів незаконного захоплення, крадіжок транспортних та плавзасобів, що зберігались за межами приміщень Інспекції;

- звітування щодо ходу виконання Плану заходів з відновлення роботи на електронну адресу Інспекції щовівторка;

- за результатами роботи визначити безпечність умов для роботи та обсяг майна, необхідного для подальшого запуску робочого процесу. Надати пропозиції щодо початку роботи.

- вирішення питань щодо подальшого зберігання майна та/або його евакуації.

Так, як свідчать матеріали справи, за результатами проведеної інвентаризації робочою групою складено було акти від 26.01.2023р. №1, від 27.01.2023р. №2 та №3, згідно з якими, в адміністративної будівлі Інспекції не виявлено:

- єдині справи розпорядчих документів, що приймаються під час здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності;

- адміністративні справи про адміністративні правопорушення;

- матеріали перевірок складені відповідно до вимог Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» та Закону України «Про загальну безпечність нехарчової продукції» (Запорізька та Херсонська область);

- звітів про результати здійснення державного нагляду (контролю);

- юридичних документів по претензійно-позивній роботі;

- первинні документи і регістри бухгалтерського обліку, договори та їх копії;

- оригінали паперових наказів з кадрових питань та їх копій.

Також, за фактом захоплення адміністративної будівлі ДЕІ Південного округу у м.Херсон та відсутністю документів і матеріальних цінностей відкриті кримінальні провадження від 23.12.2022р. №40000551 за ч.1 ст.438 КК України, від 09.12.2022р. №000438 за ч.3 ст.289 КК України.

Відповідно до ст.ст.73,75 КАС України, належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Отже, зазначені вище обставини додатково підтверджують неможливість функціонування ДЕІ Південного округу як державного органу, як під час «окупації», так і на момент звільнення позивача, а також беззаперечно свідчать про відсутність усіх необхідних організаційних та технічних умов для здійснення посадових обов`язків державних службовців Інспекції у м.Херсон під час його окупації.

Наведена ж позивачем сукупність обставин, необхідних для звільнення працівника згідно з п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України, зокрема, відсутність будь-якої роботи яка визначена трудовим договором, неможливість виконання трудових обов`язків безпосередньо за мicцeм розташування юридичної особи або ж за дистанційною формою організації праці, відсутність трудових відносин з іншими працівниками, неможливість заміщення посади, яку було вивільнено у майбутньому, та відсутність згоди працівника для переведення його на іншу посаду, є необґрунтованою та такою, що взагалі не передбачена КЗпП України як обов`язкова умови для звільнення працівника на підставі п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України.

З-поміж іншого, сама по собі неможливість заміщення посади у майбутньому суперечить ч.1 ст.42-1 КЗпП України, якою закріплено додаткову гарантію для працівників, яких було звільнено на підставі п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України, а саме - на переважне право укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу протягом одного року.

У контексті зазначеного, слід також звернути увагу і на те, що розірвання договору у випадках, передбачених п.п.4,6 ч.1 ст.41 КЗпП України, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч.4 цієї статті).

Так, як вбачається з матеріалів справи, ДЕІ України листом від 14.09.2022р. №4614/6/8-22 було запропоновано ОСОБА_1 приступити до виконання своїх посадових обов`язків начальника ДЕІ Південного округу за юридичною адресою: вул. Незалежної України, 72-А, м.Запоріжжя, та повідомити ДЕІ України про можливість виконання посадових обов`язків за вказаною адресою протягом 5 календарних днів з дня отримання листа.

Однак, як свідчать матеріали справи, 15.09.2022р. ОСОБА_1 листом повідомив про те, що готовий приступити до виконання своїх посадових обов`язків начальника ДЕІ Південного округу але виключно у разі забезпечення йому безпечного виїзду з м.Херсон та просив розглянути питання «дистанційної форми роботи» для нього.

Проте, 22.09.2022р. ДЕІ України надіслано ОСОБА_1 лист, яким його повідомлено, що відповідно до інформації, яка була надана Інспекцією листом від 07.09.2022р. №1889/06/3-12/06/2-34, майно, що обліковується на балансі Інспекції та знаходиться на території Херсонської області, захоплено РФ.

Також, одночасно, відповідно до ч.4 ст.41 КЗпП України, позивачу було запропоновано, в межах своїх повноважень, і інші посади на підконтрольній Україні території, а саме:

1) першого заступника начальника ДЕІ у Сумській області першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Сумської області;

2) заступника начальника ДЕІ у Тернопільській області заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області;

3) заступника начальника ДЕІ у Чернігівській області заступника Головного державного інспектора навколишнього природного середовища Чернігівської області;

4) заступника начальника ДЕІ Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) - заступника Головного державного інспектора з охорони державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області).

Також, ОСОБА_1 було повідомлено й про те, що у разі відсутності згоди, відповідачем буде прийнято рішення у відповідності до п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України, щодо розірвання трудових відносин через неможливість забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Запропоновано протягом 30 календарних днів з дня ознайомлення надати заяву стосовно переведення або відмову від даної пропозиції (а.с.182-183 т.1).

14.10.2022р. до ДЕІ Південного округу, ДЕІ України надійшов електронний лист ОСОБА_1 від 10.10.2022р., яким позивач повідомив, що ним забезпечено максимальне збереження майна інспекції на території м.Херсон, інформація про захоплення майна якого є непідтвердженою, а тому вважає посилання на п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України безпідставним. ОСОБА_1 зазначив, що він повідомляв т.в.о. начальника ДЕІ України про причину свого невиїзду на підконтрольну Україні територію - похилий вік та хворобу його матері.

У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних вище норм дають судовій колегії підстави дійти висновку, що переміщення робочого місця до іншого населеного пункту ставить перед працівником низку завдань з організації його подальшого місця проживання, добирання до нового місця роботи та загалом тягне за собою додаткове фінансове навантаження з цього приводу. У такому випадку, необхідне забезпечення дотримання балансу між приватними й публічними інтересами сторін. Адже з одного боку це є гарантією дотримання професійних і трудових прав державного службовця, що надає йому необхідний час для розв`язання подібних питань і прийняття рішення щодо подальшого проходження державної служби. З іншого боку це забезпечує роботодавцю належне вирішення кадрових й організаційних питань у законний та прозорий спосіб, не ставлячи їхнє розв`язання у залежність від волі працівника і не здійснюючи посягання на його права й інтереси.

Водночас, на думку суду, зазначеним вище листом ОСОБА_1 фактично відмовився від свого переведення на одну із запропонованих посад на підконтрольній Україні території, що, в свою чергу, підтверджує факт неможливості переведення ОСОБА_1 за його згодою на іншу роботу.

У той же час, а ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій позивач не надав жодного підтвердження, що він бажав і шукав можливостей потрапити до визначеного місця роботи (м.Запоріжжя), однак це йому не вдалося. Зокрема, позивачем чітко не вказано коли, за яких обставин він намагався виїхати, а також за яких саме обставин йому не вдалося цього зробити.

Також, на думку колегії суддів, суд попередньої інстанції цілком правильно зазначив й про те, що 26 працівників ДЕІ Південного округу з моменту введення в Україні воєнного стану до моменту деокупації м.Херсон (11.11.2022р.) виїхали на підконтрольну Україні територію, що, у свою чергу, спростовує доводи позивача щодо неможливості його виїзду на підконтрольну Україні територію, яку він отримав лише - 11.11.2022р. (т.б. в день звільнення м.Херсон), однаке саме в цей день був прийнятий наказ про його звільнення.

Проте, прийняття наказів про звільнення позивача 11.11.2022р.. т.б. у день звільнення м.Херсон, фактично жодним чином не спростовує правомірності прийнятих наказів, оскільки спірні правовідносини щодо проходження держаної служби позивачем продовжувались деякий час та після його відмови від переведення на іншу роботу 14.10.2022р. у роботодавця на підставі п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України виникло право на розірвання трудових відносин за його ініціативи. Тобто, прийняттям наказів від 11.11.2022р. було оформлено вирішення спірних правовідносин з позивачем щодо його звільнення з державної служби.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 19.07.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко