Справа № 200/2026/23
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2023-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2023 року Справа№200/2026/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії від 24.04.2023 року № 40 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області () призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 17.04.2023 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020.

В обґрунтування позову позивачка зазначає, що 24.04.2023 року на наслідками розгляду її заяви від 17.04.2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідачем прийнято рішення № 40 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Як вказує позивачка, під час розгляду заяви від 17.04.2023 року про призначення пенсії та прийняття відповідного рішення за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до її страхового стажу, за змістом рішення відповідача, було зараховано усі періоди роботи.

При цьому, як зазначає позивачка, пільговий стаж по ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" та Металургійний комбінат "Азовсталь", згідно з даним рішенням, зараховано на підставі інформації про відомості по спеціальному стажу Пенсійного фонду України, яка наявна у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5).

Відповідно до оскаржуваного рішення страховий стаж позивачки на дату звернення за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах склав 30 років 7 місяців, пільговий стаж за Списком № 1 - 12 років 1 місяць, за Списком № 2 - 7 років 8 місяців.

Разом із цим, рішенням від 24.04.2023 року № 40 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1.

За наведеними відповідачем у вищевказаному рішенні висновками позивачка матиме право на пенсійну виплату лише з 21.04.2026 року.

Із зазначеним рішенням відповідача позивачка не погоджується та вважає, що вона має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020).

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач, серед іншого, вказує на те, що рішення від 24.04.2023 року № 40, яким позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, є повністю законним та обґрунтованим.

Зокрема, як зазначається відповідачем у відзиві, страховий стаж позивачки на момент звернення становив 30 років 7 місяців, пільговий стаж за Списком № 1 - 12 років 1 місяць, вік заявниці - 46 років 11 місяців.

Оскаржуваним рішенням від 24.04.2023 року № 40, як стверджує відповідач у відзиві на позовну заяву, позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з недосягненням нею необхідного пенсійного віку (50 років) та відсутністю необхідного пільгового стажу за Списком № 1 (7 років 6 місяців).

При цьому відповідач у відзиві на позов посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відтак, на переконання відповідача, оскільки на дату звернення позивачка не досягла необхідного пенсійного віку та не має необхідного пільгового стажу, позивачка не має права виходу на пенсію за віком на пільгових умовах згідно зі статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

З приводу застосування до спірних правовідносин норм Закону України "Про пенсійне забезпечення" відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що відповідно до абзацу 2 пункту 16 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" положення даного Закону мають пріоритет перед положеннями інших законів, які регулюють подібні правовідносини, при цьому положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються виключно у частині визначення права на пенсію за вислугу років.

Спираючись на ці доводи, відповідач у відзиві на позов зазначає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин єдиним законом, який регулював питання призначення пенсії за віком на пільгових умовах, був Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", тоді як Закон України "Про пенсійне забезпечення" (так само, як і рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020, яке впливає лише на Закон України "Про пенсійне забезпечення") не повинен був застосовуватися при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі № 200/2026/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується відповідною копією паспорта № НОМЕР_2 (виданий 28.08.2021 року та є дійсним до 28.08.2031 року), РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, код за , місцезнаходження: 65107, Одеська область, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83, є органом державної влади, про що зазначено у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

17.04.2023 року позивачка звернулася до органів Пенсійного фонду із заявою (разом із доданими документами) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах у порядку, який визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон № 1058-IV).

Подана заява була опрацьована за принципом екстериторіальності згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

24.04.2023 року за наслідками розгляду цієї заяви відповідачем було прийнято рішення № 40, яким позивачці було відмовлено у призначенні пенсії.

Як видно із вказаного рішення, при розгляді заяви позивачки про призначення пенсії за віком до страхового стажу позивачки були зараховані усі періоди її роботи, відомостей про незарахування якихось періодів до пільгового стажу позивачки дане рішення не містить.

Відповідно до цього рішення страховий стаж позивачки на дату її звернення із заявою про призначення пенсії складає 30 років 7 місяців, пільговий стаж за Списком № 1 - 12 років 1 місяць, за Списком № 2 - 7 років 8 місяців. Вік позивачки - 46 років 11 місяців.

Згідно з додатковим коментарем, наведеним у даному рішенні, пільговий стаж по ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" та Металургійний комбінат "Азовсталь" зараховано на підставі інформації про відомості по спеціальному стажу Пенсійного фонду України, яка наявна у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення "про відмову у призначенні пенсії" не містить конкретних висновків щодо відмови позивачці у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах та належного обґрунтування цієї відмови.

У вказаному рішенні відповідач, зокрема, послався на положення пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV, але фактично єдиним, наведеним у рішенні, висновком щодо результатів розгляду заяви позивачки про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, є висновок про те, що "дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату - 21.04.2026", без зазначення конкретних мотивів або підстав відмови у призначенні пенсії та без належного обґрунтування такої відмови, із посиланням на відповідні норми права.

Про дані обставини позивачку повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 03.05.2023 року № 0500-0202-8/35802 у відповідь на запит її уповноваженого представника (адвокатський запит № 15 від 26.04.2023 року).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначаються положеннями Закону № 1058-IV.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За змістом частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до положень абзацу 1 пункту 2 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 розд. ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Право на пенсію за віком на пільгових умовах визначає стаття 114 Закону № 1058-IV.

Як видно зі змісту рішення від 24.04.2023 року № 40, підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах стало недосягнення нею на дату звернення пенсійного віку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV.

Наведені відповідачем у відзиві на позов доводи щодо відсутності у позивачки на дату звернення необхідного пільгового стажу за Списком № 1 - 7 років 6 місяців, що також стало підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, суперечать змісту оскаржуваного рішення, згідно з яким пільговий стаж позивачки за Списком № 1 є значно більшим, ніж вказує відповідач, та становить 12 років 1 місяць.

Отже, підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії стало саме недосягнення нею пенсійного віку, установленого пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV.

Відповідно до частини 1 статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 01.04.2023 року по 31.03.2024 року - не менше 19 років 6 місяців у жінок. Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.

Також право на пенсію за віком на пільгових умовах регулюється положеннями статті 13 Закону України від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-ХІІ), однак із урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року у справі № 1-5/2018(746/15).

За змістом пункту "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ (у редакції рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року) право на пенсію за віком на пільгових умовах, незалежно від місця останньої роботи, мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи - жінкам.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року у справі № 1-5/2018(746/15) стаття 13 Закону № 1788-ХІІ є застосовною відносно тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаній нормі.

При цьому застосування статті 13 Закону № 1788-ХІІ не ставиться Конституційним Судом України в залежність від тривалості роботи на відповідних посадах або від періодів роботи, щодо яких виникає питання про можливість їх зарахування до пільгового стажу.

Тобто, основною умовою для застосування статті 13 Закону № 1788-ХІІ за рішенням Конституційного Суду України є те, що особа мала працювати до 01.04.2015 року на посаді, яка віднесена у встановленому порядку до Списку № 1 або Списку № 2.

Судом установлено, а відповідачем не заперечується, що до 01.04.2015 року позивачка працювала за професіями (посадами), які є віднесеними до Списків № 1, що були чинними у відповідні періоди роботи позивачки до 01.04.2015 року, та має стаж роботи, передбачений пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, яка діяла до 01.04.2015 року), що підтверджується рішенням відповідача від 24.04.2023 року № 40, розрахунком стажу позивачки (форма РС-право), відповідними записами у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_3 від 05.07.1994 року та уточнюючими довідками № 03.03.01-373/к від 20.03.2023 року, № 03.03.01-374/к від 20.03.2023 року.

Також судом установлено, що вік позивачки на дату звернення за призначенням пенсії становив 46 років, що підтверджується змістом рішення від 24.04.2023 року № 40 та записом про дату народження позивачки у паспорті громадянина України.

Отже, позивачка досягла пенсійного віку, який передбачено положеннями пункту "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, яка діяла до 01.04.2015 року).

Відтак, на позивачку, при визначенні її права на пенсію за віком на пільгових умовах, розповсюджується дія як Закону № 1058-IV, так і Закону № 1788-ХІІ.

Разом із цим, норми Закону № 1058-IV та Закону № 1788-ХІІ, як було вказано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20, регулюють одне і те ж коло відносин та явно суперечать один одному, що порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

У постанові від 19.02.2020 року у справі № 520/15025/16-а Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, за яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Виходячи з цього, судом не приймаються до уваги викладені у відзиві на позов доводи відповідача стосовно того, що згідно з абзацом 2 пункту 16 розділу XV Закону № 1058-IV положення даного Закону мають пріоритет перед положеннями інших законів, які регулюють подібні правовідносини, у тому числі перед положеннями Закону № 1788-ХІІ.

Так само судом не приймаються до уваги доводи відповідача про те, що положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються лише у частині визначення права на пенсію за вислугу років як такі, що ґрунтуються на хибному тлумаченні абзацу 2 пункту 16 розділу XV Закону № 1058-IV. Вказана норма Закону № 1058-IV установлює певні умови для визначення права на пенсію за вислугу років із застосуванням положень Закону № 1788-ХІІ, однак не обмежує застосування Закону № 1788-ХІІ лише пенсією за вислугу років.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги обставини справи, у цьому разі підлягають застосуванню саме положення Закону № 1788-ХІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 року у справі № 1-5/2018(746/15), як більш сприятливі для позивачки з точки зору вимог до мінімального пенсійного віку.

З огляду на викладене, оскільки позивачка працювала до 01.04.2015 року на посадах, віднесених до Списку № 1, та мала стаж роботи, визначений пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, яка діяла до 01.04.2015 року), та на дату звернення із заявою про призначення пенсії досягла віку, встановленого пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, яка діяла до 01.04.2015 року), вона мала право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення у випадку повної, часткової, тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто, позивачка, як громадянка України, у розрізі цієї справи, за умови підтвердження трудового стажу, наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.

Правова позиція аналогічного змісту була викладена Верховним Судом у постановах від 28.08.2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25.09.2018 року у справі № 242/65/17 та від 27.02.2019 року у справі № 423/3544/16-а.

Відтак, рішення відповідача від 24.04.2023 року № 40, яким позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, із посиланням на положення пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо обраного позивачкою способу захисту порушених прав суд зазначає про таке.

У позовній заяві позивачка просить суд, зокрема, зобов`язати відповідача призначити їй з 17.04.2023 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020.

Вирішуючи питання стосовно зобов`язання відповідача призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з 17.04.2023 року згідно з пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020, приймаючи до уваги дискреційність повноважень пенсійних органів у питаннях щодо призначення та перерахунку пенсій, суд виходить із наступного.

На законодавчому рівні відсутнє поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє, проте, у судовій практиці сформовано позицію щодо цього поняття, відповідно до якого під дискреційними повноваженнями слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними у разі, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, за настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що цей вибір здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію.

Повноваження пенсійного органу і порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені як нормами Закону № 1058-IV, так і нормами Закону № 1788-ХІІ.

При цьому на позивачку, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах, розповсюджується дія обох вказаних вище нормативно-правових актів.

Як вже було вказано, у даному разі положення Закону № 1788-ХІІ, зокрема, статті 13 цього Закону, більш сприятливі для позивачки з точки зору мінімального пенсійного віку, отже, саме норми Закону № 1788-ХІІ підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно з пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за віком на пільгових умовах, незалежно від місця останньої роботи, мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Судом установлено та матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення за призначенням пенсії страховий стаж позивачки становив 30 років 7 місяців (згідно з пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ передбачається 15 років - для жінок), пільговий стаж за Списком № 1 - 12 років 1 місяць (пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ передбачається 7 років 6 місяців - для жінок). Вік позивачки на момент її звернення становив 46 років (відповідає вимогам пункту "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ).

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з 17.04.2023 року згідно з пунктом "а" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020 позивачкою дотримано усі необхідні вимоги.

Відповідно до положень пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина та інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України установлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в даній Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З огляду на викладене, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою документально підтверджено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 859,00 грн. (квитанція № від 09.05.2023 року).

Суд зауважує, що сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання цього позову, з урахуванням вимог частини 2 статті 132 КАС України та Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року № 3674-VI, складає 858,88 грн. (із застосуванням коефіцієнта відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір").

У позовній заяві позивачка вказує, що у зв`язку з розглядом цієї справи нею також були понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Як зазначає позивачка, між нею та адвокатом Звонарьовим Валентином Вадимовичем був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги б/н від 09.03.2023 року, до якого було укладено додатковий договір б/н від 09.03.2023 року.

Розмір витрат на правову допомогу (гонорару) становить 18000,00 грн.

У пункті 4 прохальної частини позову позивачка просить суд стягнути на її користь сплачену суму гонорару адвоката за надання правничої допомоги у розмірі 18000,00 грн.

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До пов`язаних із розглядом справи витрат належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову і (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом установлено, що позивачкою у даній справі був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги б/н від 09.03.2023 року з адвокатом Звонарьовим Валентином Вадимовичем, до якого було укладено додатковий договір б/н від 09.03.2023 року.

Відповідно до ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 26.04.2023 року серії АН № 1138674, виданим адвокатом Звонарьовим Валентином Вадимовичем на підставі договору б/н від 09.03.2023 року, правничу допомогу повинен надавати адвокат Звонарьов Валентин Вадимович (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5448 від 27.03.2019 року), який і є представником позивачки у даній справі.

За змістом пунктів 2, 3 додаткового договору б/н від 09.03.2023 року гонорар адвоката за правовий супровід справи під час звернення до органу пенсійного фонду України, під час провадження в суді першої інстанції та на стадії виконання судового рішення становить 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень. 1/2 частина гонорару адвоката сплачується довірителем не пізніше десяти календарних днів з дня підписання цього договору. Інша частина гонорару може сплачуватись частинами, але повна сплата не пізніше двох календарних днів з дня ухвалення судового рішення судом першої інстанції.

Суд зауважує, що Закон України від 05.07.2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

Законом України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", Положенням про форму та зміст розрахункових документів, яке було затверджене наказом Міністерства фінансів України № 13 від 21.01.2016 року, та Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, що було затверджене постановою Правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017 року, не визначаються порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки вказані акти не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що чинним законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Відтак, адвокат може видати клієнту, на його вимогу, документ, складений в довільній формі (квитанція, довідка, тощо), який і буде підтверджувати факт отримання коштів.

На підтвердження сплати гонорару адвокату до справи надано виписку з банківського рахунку станом на 14.04.2023 року, яка свідчить про надходження на рахунок ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 18000,00 грн. (17500,00 грн. + 500,00 грн.).

Водночас, суд зауважує, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України, відшкодуванню підлягають не лише витрати, які були фактично понесені стороною, а й ті, що підлягають сплаті відповідною стороною.

З огляду на викладене, витрати на професійну правничу (правову) допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Як було вказано вище, згідно з додатковим договором б/н від 09.03.2023 року розмір гонорару за професійну правничу допомогу складає 18000,00 грн.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частин 6 та 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на ту сторону, яка заявляє клопотання з приводу зменшення витрат на оплату правничої (правової) допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, суд має право зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката виключно у випадку наявності про це клопотання від іншої сторони та не має права зменшувати таких витрат за власною ініціативою.

Схожу за суттю правову позицію викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

У наданому до суду відзиві на позовну заяву та у поданих до суду документах будь-які клопотання з боку відповідача стосовно зменшення розміру витрат на правничу (правову) допомогу та обґрунтування їх неспівмірності відсутні.

Визначаючи кількість вимог немайнового характеру, які були заявлені позивачкою, суд враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою (постанова Верховного Суду від 06.10.2020 року у справі № 826/11984/16).

Судом були задоволені пов`язані між собою немайнові позовні вимоги про визнання протиправним і скасування рішення та про зобов`язання вчинити певні дії, у зв`язку з чим за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки підлягають присудженню понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору у сумі 858,88 грн. та витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 18000,00 грн.

Керуючись нормами Конституції України, Законами України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", положеннями постанови правління Пенсійного фонду України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24.04.2023 року № 40 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код за , місцезнаходження: 65107, Одеська область, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) з 17.04.2023 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № 1-р/2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код за , місцезнаходження: 65107, Одеська область, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Повне судове рішення складене 21 липня 2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Приймаючи до уваги прийняття даного рішення у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч