Справа № 520/8807/22
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2023-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 р.Справа № 520/8807/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2023, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 07.02.23 року по справі № 520/8807/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАНТОРГ"

до Головного управління ДПС у Чернігівській області

про визнання протиправним та скасування правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФАНТОРГ" (далі - позивач, ТОВ "ФАНТОРГ") звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Чернігівській області), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Чернігівській області від 01.08.2022 року №2873/25010700.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що формував податковий кредит з ПДВ за господарськими операціями із імпорту товару (тканини) до митної території України. Вказав, що наявність товару була перевірена, визнана та підтверджена органом митного контролю, а ПДВ був сплачений до бюджету за вантажними митними деклараціями. У подальшому імпортований товар у межах провадження господарської діяльності був поставлений на користь покупця, виписані податкові накладні зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, тому відсутні підстави для припущення контролюючого органу про використання цих товарів поза межами господарської діяльності.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 01.08.2022 року №2873/25010700.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАНТОРГ" витрати на оплату судового збору у розмірі 24810 грн та витрати на оплату професійної правничої допомоги 20000 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що аналізуючи господарську діяльність підприємства спостерігалась тенденція до збільшення темпів росту імпортованого матеріалу, а отже і накопичення ТМЦ. У грудні позивачем було імпортовано товару майже в два рази більше, ніж в листопаді. Позивачем була встановлена мінімальна націнка на товари, з наданих контролюючому органу документів не можливо встановити деталізацію складових витрат собівартості, що призвели до формування податкового кредиту по операціям, які мали від`ємний фінансовий результат. Також відносно ТОВ "ФАНТОРГ" і ТОВ Ілантра були прийняті рішення про відповідність їх критеріям ризиковості. За договором поставки від 12.10.2021 року №12/10-2021 заявник провів відчуження на користь ТОВ Ілантра раніше імпортованого товару - тканини у кількості 1 372 428 м. на суму - 12 952 909, 67 грн, у т.ч. ПДВ - 2 158 818, 29 грн, за договором поставки від 17.12.2021 року №17/12-2021 заявник провів відчуження на користь ТОВ "Імекс-Про" раніше імпортованого товару - тканини у кількості 437 350 м. на суму 3 515 984, 72 грн, у т.ч. ПДВ 585 997, 45 грн, проте відсутні підтвердження наявності власних або орендованих основних засобів, управлінського або технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, у зв`язку з чим не можливо відслідкувати наявність залишків ТМЦ та встановити правомірність здійснення господарських операцій. Наданий позивачем акт інвентаризації ТМЦ не містить зазначення позицій товарів, їх матеріальної і кількісної вартості та не надані картки складського обліку, фахівці відповідача не були залучені до проведення інвентаризації. Також вказав, що розмір стягнутих витрат на правничу допомогу 20000 грн не є розумним.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти її задоволення та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ТОВ "ФАНТОРГ" пройшло передбачену законодавством процедуру державної реєстрації суб`єктів господарювання, набуло правового статусу юридичної особи приватного права-резидента України, значиться в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом - 44038473, у якості платника податків (у тому числі і ПДВ) на момент виникнення спірних відносин перебував на обліку в податковому органі.

У декларації з ПДВ за січень 2022 року заявником (з урахуванням внесених виправлень) було зазначено від`ємне значення з ПДВ листопада 2021 року та грудня 2021 року у розмірі - 9307144 грн, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного податкового періоду (рядок 20.3 декларації, рядок 21 декларації) та заявлено цю суму до бюджетного відшкодування.

Посадовими особами ГУ ДПС у Чернігівській області у період з 23.06.2022 по 29.06.2022 проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ "ФАНТОРГ" з питань дотримання податкового законодавства при декларуванні за січень 2022 року від`ємного значення податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.

За результатами перевірки 06.07.2022 року складено акт № 1537/07/44038473, згідно з яким ГУ ДПС у у Чернігівській області дійшло висновку про порушення позивачем п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198, п.п. в) п. 200.4 ст. 200 ПК України, що призвело до завищення від`ємного значення у сумі 9 307 144 грн, яке зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (т. 1 а.с. 21-33).

При цьому, в акті перевірки суб`єктом владних повноважень визнані обставини формування заявником від`ємного значення з ПДВ у сумі - 9307144 грн за рахунок ввезення до України імпортованого товару, подачі до перевірки імпортних ВМД, оплати заявником ПДВ митним органам у сумі - 3 978 398 грн за листопад 2021 року і у сумі 7 993 837 грн за грудень 2021 року.

На підставі зазначених висновків 01.08.2022 року ГУ ДПС у Чернігівській області прийнято податкове повідомлення - рішення №2873/25010700 про зменшення на 9 307 144 грн від`ємного значення з ПДВ по декларації за січень 2022 року ( т. 1 а.с. 38-39).

Не погоджуючись з винесеним контролюючим органом податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, а також зазначив, що у ході розгляду справи відповідачем не доведено юридичної правильності та документальної обгрунтованості тих суджень, котрі були покладені в основу оскарженого рішення, а викладений в акті висновок про вчинення ТОВ "ФАНТОРГ" податкового правопорушення у даному конкретному випадку носить суто характер припущення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до контракту № JAN2021-0507 від 07.05.2021, укладеному з JIANGSU GOOSTSRS HOMETEXTILES CO.LTD, ТОВ "ФАНТОРГ" придбало товар. Фактичне виконання цієї господарської операції підтверджено належним чином складеними первинним документами, зокрема, вантажними митними деклараціями, інвойсами, пакувальними листами, коносаментами (т. 1 а.с. 66-237, т. 2 а.с. 81-228).

Імпортований товар був використаний позивачем у господарській діяльності, а саме: реалізований ТОВ "Ілантра", ТОВ "Імекс-Про". Фактичне виконання цих господарських операцій підтверджено договорами поставки, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, податковими накладними.

За висновками контролюючого органу, підставою, з якою відповідач пов`язує порушення позивачем вимог податкового законодавства є те, що у ТОВ "ФАНТОРГ" спостерігалась тенденція до збільшення темпів росту імпортованого матеріалу, а отже до можливого накопичення ТМЦ, проте, відсутня реальність вчинення господарських операцій між ТОВ "ФАНТОРГ" та контрагентами ТОВ "Ілантра", ТОВ "Імекс-Про", оскільки не встановлено фактів реального здійснення господарських операцій при реалізації товарно-матеріальних цінностей за відсутністю реального часу здійснення операцій, управлінського або технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, наявності трудових ресурсів та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності. Крім того, щодо цих підприємств прийняті рішення про їх відповідність Критеріям ризиковості платника податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, відповідальність за порушення податкового законодавства, функції та правові основи діяльності контролюючих органів та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику врегульовані Податковим Кодексом України (далі ПК України).

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Положеннями пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до вимог п. 198.3. ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Згідно з п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Положеннями п. 200.2 ст. 200 ПК України визначено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Положеннями п. 201.10 ст. 201 ПК України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналіз наведених норм свідчить, що податковий кредит це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу. До податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого періоду. При позитивному значенні суми, вона підлягає сплаті до бюджету у визначені строки. На дату виникнення податкових зобов`язань, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку платник податку (продавець) зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у визначеному порядку, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений термін та надати покупцю за його вимогою. Така податкова накладна є для покупця підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Що стосується правомірності підстав для винесення податкового повідомлення-рішення №2873/25010700 від 01.08.2022 року, колегія суддів зазначає, що перевіркою достовірності і правильності визначення суми від`ємного значення, яка підлягає бюджетному відшкодуванню встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 9307144 грн, оскільки ТОВ "ФАНТОРГ" не нарахувало податкові зобов`язання з ПДВ за січень 2022 року на імпортовані тканини, по операціям зі списання таких імпортних тканин протягом перевіряємого періоду, то вони визначаються такими, що не є господарською діяльністю.

Так, згідно з висновками акту перевірки, формування податкового кредиту, який увійшов до від`ємного значення, яке підлягає бюджетному відшкодуванню за січень 2022 року, складається з сум податку, який було сплачено за придбання товару по контракту № JAN2021-0507 від 07.05.2021, укладеному JIANGSU GOOSTSRS HOMETEXTILES CO.LTD і ТОВ "ФАНТОРГ".

На підтвердження реальності вчинення цієї господарської операції позивачем до перевірки надавалися наступні копії документів: 1) контракт № JAN2021-0507 від 07.05.2021 року;

2) вантажні митні декларації: UA500020/2021/225575 (прийнята - 29.12.2021), UA500020/2021/222236 (прийнята 02.12.2021), UA500020/2021/222420 (прийнята 03.12.2021), UA500020/2021/218930, (прийнята 06.11.2021), UA500020/2021/222655, (прийнята 06.12.2021), UA500020/2021/222666, (прийнята 06.12.2021), UA500020/2021/219090, (прийнята 08.11.2021), UA500020/2021/219120, (прийнята 08.11.2021), UA500020/2021/219140, (прийнята 08.11.2021), UA500020/2021/223133, (прийнята 11.12.2021), UA500020/2021/223861, (прийнята 16.12.2021), UA500020/2021/223863, (прийнята 16.12.2021), UA500020/2021/220280, (прийнята 17.11.2021), UA500020/2021/220292, (прийнята 17.11.2021), UA500020/2021/224158, (прийнята 17.12.2021), UA500020/2021/224443, (прийнята 22.12.2021), UA500020/2021/225004, (прийнята 24.12.2021), UA500020/2021/225079, (прийнята 24.12.2021), UA500020/2021/225094, (прийнята 24.12.2021), UA500020/2021/221068, (прийнята 26.11.2021), UA500020/2021/221136, (прийнята 27.11.2021), UA500020/2021/221142, (прийнята 27.11.2021), UA500020/2021/221729, (прийнята 30.11.2021), UA500020/2021/225804, (прийнята 30.12.2021), UA500020/2021/225823, (прийнята 30.12.2021);

3) інвойси: №JAH2021-0507-0920 від 20.09.2021 року, №JAH2021-0507-1012 від 12.10.2021 року, №JAH2021-0507-1013 від 13.10.2021 року, №JAH2021-0507-0911 від 11.09.2021 року, №JAH2021-0507-1014 від 14.10.2021 року, №JAH2021-0507-1015 від 15.10.2021 року, №JAH2021-0507-0910 від 10.09.2021 року, №JAH2021-0507-0908 від 08.09.2021 року, №JAH2021-0507-0907 від 07.09.2021 року, №JAH2021-0507-1011 від 11.10.2021 року, №JAH2021-0507-1025 від 25.10.2021 року, №JAH2021-0507-1026 від 26.10.2021 року, №JAH2021-0507-1027 від 27.10.2021 року, №JAH2021-0507-0906 від 06.09.2021 року, №JAH2021-0507-1028 від 28.10.2021 року, №JAH2021-0507-1101 від 01.11.2021 року, №JAH2021-0507-1109 від 09.11.2021 року, №JAH2021-0507-1020 від 20.10.2021 року, №JAH2021-0507-1108 від 08.11.2021 року, №JAH2021-0507-1008 від 08.10.2021 року, №JAH2021-0507-1007 від 07.10.2021 року, №JAH2021-0507-1006 від 06.10.2021 року, №JAH2021-0507-1005 від 05.10.2021 року, №JAH2021-0507-1115 від 15.11.2021 року, №JAH2021-0507-1111 від 11.11.2021 року;

4) пакувальні листи до інвойсів: №JAH2021-0507-0920 від 20.09.2021 року, №JAH2021-0507-1012 від 12.10.2021 року, №JAH2021-0507-1013 від 13.10.2021 року, №JAH2021-0507-0911 від 11.09.2021 року, №JAH2021-0507-1014 від 14.10.2021 року, №JAH2021-0507-1015 від 15.10.2021 року, №JAH2021-0507-0910 від 10.09.2021 року, №JAH2021-0507-0908 від 08.09.2021 року, №JAH2021-0507-0907 від 07.09.2021 року, №JAH2021-0507-1011 від 11.10.2021 року, №JAH2021-0507-1025 від 25.10.2021 року, №JAH2021-0507-1026 від 26.10.2021 року, №JAH2021-0507-1027 від 27.10.2021 року, №JAH2021-0507-0906 від 06.09.2021 року, №JAH2021-0507-1028 від 28.10.2021 року, №JAH2021-0507-1101 від 01.11.2021 року, №JAH2021-0507-1109 від 09.11.2021 року, №JAH2021-0507-1020 від 20.10.2021 року, №JAH2021-0507-1108 від 08.11.2021 року, №JAH2021-0507-1008 від 08.10.2021 року, №JAH2021-0507-1007 від 07.10.2021 року, №JAH2021-0507-1006 від 06.10.2021 року, №JAH2021-0507-1005 від 05.10.2021 року, №JAH2021-0507-1115 від 15.11.2021 року, №JAH2021-0507-1111 від 11.11.2021 року;

5) коносаменти (морські транспортні накладні) ( т. 1 а.с. 40-225).

Подальший продаж товару на території України, підтверджується по взаємовідносинам з покупцем ТОВ "Ілантра" та ТОВ "Імекс-Про".

Так, між ТОВ "ФАНТОРГ" та ТОВ "Ілантра" укладено договір поставки №12/10-2021 від 12.10.2021.

На виконання умов договору були проведені господарські операції з поставки позивачем тканини, які підтверджуються: видатковою накладною №2 від 01.12.2021 на суму 589 517,68 грн, податковою накладною №1 від 01.12.2021 на загальну суму 589 517,68 (в т.ч. ПДВ - 98252,00 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000027 від 01.12.2021; видатковою накладною №28 від 02.12.2021 на суму 498 925,73 грн, податковою накладною №2 від 02.12.2021 на загальну суму 498 925,73 (в т.ч. ПДВ - 83154,29 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000028 від 02.12.2021; видатковою накладною №29 від 03.12.2021 на суму 415 282,90 грн, податковою накладною №3 від 03.12.2021 на загальну суму 415 282,90 (в т.ч. ПДВ - 69213,82 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000029 від 03.12.2021; видатковою накладною №17 від 06.11.2021 на суму 413 570,11 грн, податковою накладною №1 від 06.11.2021 на загальну суму 413 570,11 (в т.ч. ПДВ - 68928,35 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000017 від 06.11.2021; видатковою накладною №30 від 06.12.2021 на суму 775 123,67 грн, податковою накладною №4 від 06.12.2021 на загальну суму 775 123,67 (в т.ч. ПДВ - 129 187,28 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000030 від 06.12.2021; видатковою накладною №31 від 06.12.2021 на суму 714 179,81 грн., податковою накладною №5 від 06.12.2021 на загальну суму 714 179,81 (в т.ч. ПДВ - 119029,97 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000031 від 06.12.2021; видатковою накладною №18 від 08.11.2021 на суму 732 047,44 грн, податковою накладною №2 від 08.11.2021 на загальну суму 732 047,44 (в т.ч. ПДВ - 122007,91 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000018 від 08.11.2021; видатковою накладною №19 від 08.11.2021 на суму 428 022,14 грн, податковою накладною №3 від 08.11.2021 на загальну суму 428 022,14 (в т.ч. ПДВ - 71337,02 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000019 від 08.11.2021; видатковою накладною №20 від 08.11.2021 на суму 428 739,26 грн, податковою накладною №4 від 08.11.2021 на загальну суму 428 739,26 (в т.ч. ПДВ - 71456,54 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000020 від 08.11.2021; видатковою накладною №32 від 11.12.2021 на суму 749 220,19 грн, податковою накладною №6 від 11.12.2021 на загальну суму 749 220,19 (в т.ч. ПДВ - 124870,03 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000032 від 11.12.2021; видатковою накладною №33 від 16.12.2021на суму 533 215,87 грн, податковою накладною №7 від 16.12.2021 на загальну суму 533 215,87 (в т.ч. ПДВ - 88869,31 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000033 від 16.12.2021; видатковою накладною №34 від 16.12.2021 на суму 548 011,44 грн, податковою накладною №1 від 01.12.2021 на загальну суму 548 011,44 (в т.ч. ПДВ - 91335,24 грн.), товарно-транспортною накладною №ОФН00000034 від 16.12.2021; видатковою накладною №35 від 16.12.2021 на суму 672 731,32 грн, податковою накладною №9 від 16.12.2021 на загальну суму 672 731,32 (в т.ч. ПДВ - 112121,89 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000035 від 16.12.2021; видатковою накладною №21 від 17.11.2021 на суму 303 685,20 грн, податковою накладною №5 від 17.11.2021 на загальну суму 303 685,20 (в т.ч. ПДВ - 50614,20 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000021 від 17.11.2021; видатковою накладною №22 від 17.11.2021 на суму 678 592,87 грн, податковою накладною №6 від 17.11.2021 на загальну суму 678 592,87 (в т.ч. ПДВ - 113098,81 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000022 від 17.11.2021; видатковою накладною №36 від 17.12.2021 на суму 834 140,16 грн, податковою накладною №10 від 17.12.2021 на загальну суму 834 140,16 (в т.ч. ПДВ - 139023,36 грн.), товарно-транспортною накладною №ОФН00000036 від 17.12.2021; видатковою накладною №37 від 22.12.2021 на суму 787 322,21 грн, податковою накладною №11 від 22.12.2021 на загальну суму 787 322,21 (в т.ч. ПДВ - 131220,37,00 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000037 від 22.12.2021; видатковою накладною №23 від 26.11.2021 на суму 815 814,72 грн, податковою накладною №7 від 22.11.2021 на загальну суму 174 042,90 грн (в т.ч. ПДВ - 29007,15 грн.), №8 від 26.11.2021 на загальну суму 641 771,82 (в т.ч. ПДВ - 106961,97 грн.), товарно-транспортною накладною №ОФН00000023 від 26.11.2021; видатковою накладною №24 від 27.11.2021 на суму 666 259,13 ПДВ - 98252,00 грн), податковою накладною №9 від 27.11.2021 на загальну суму 666 259,13 грн (в т.ч. ПДВ - 111 043,19 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000024 від 27.11.2021; видатковою накладною №25 від 27.11.2021 на суму 781 299,22 грн, податковою накладною №10 від 27.11.2021 на загальну суму 781 299,22 грн (в т.ч. ПДВ - 130216,54 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000025 від 27.11.2021; видатковою накладною №26 від 30.11.2021 на суму 587 208,60 грн, податковою накладною №1 від 01.12.2021 на загальну суму 587 208,60 (в т.ч. ПДВ - 97868,1 грн), товарно-транспортною накладною №ОФН00000026 від 30.11.2021.

Так, між ТОВ "ФАНТОРГ" та ТОВ "Імекс-Про" укладено договір поставки №17/12-2021 від 17.12.2021.

На виконання умов договору №17/12-2021 від 17.12.2021 були проведені господарські операції з поставки позивачем тканини, які підтверджуються: видатковими накладними №38 від 24.12.2021, №39 від 24.12.2021, №40 від 24.12.2021, №41 від 30.12.2021, №42 від 30.12.2021 та товарно-транспортними накладними №ОФН00000038 від 24.12.2021, №ОФН00000039 від 24.12.2021, №ОФН00000040 від 24.12.2021, №ОФН00000041 від 30.12.2021, №ОФН00000042 від 30.12.2021.

Надання ТОВ "ФАНТОРГ" транспортних послуг підтверджується договором на транспортно-експедиторське обслуговування №02/07 від 02.07.2021, який складено з ФОП ОСОБА_1 , та актами наданих послуг №42 від 16.12.2021, №41 від 06.12.2021, №40 від 27.11.2021, №39 від 06.11.2021.

Надання ТОВ Фанторг послуг з декларування товару підтверджується договором №25/06 -21 від 25.06.2021, який укладено з ПП Національні Традиції, та актами наданих послуг №1014 від 06.11.2021, №1015 від 08.11.2021, № 1030 від 17.11.2021, № 1076 від 27.11.2021, № 1085 від 30.11.2021, №1116 від 26.11.2021, № 1121 від 01.12.2021, № 1123 від 02.12.2021, № 1128 від 03.12.2021, № 1132 від 06.12.2021, № 1145 від 11.12.2021, № 1153 від 16.12.2021, № 1158 від 17.12.2021, № 1226 від 30.12.2021, № 1224 від 29.12.2021, № 1218 від 24.12.2021, № 1212 від 22.12.2021.

Наявність у ТОВ Фанторг складських приміщень підтверджується договором оренди №01/07-М від 01.07.2021, який укладено між ТОВ "Гравітан" (Орендодавець) га ТОВ "ФАНТОРГ" (Орендар), та актами наданих послуг №1512 від 30.11.2021, №1514 від 31.12.2021.

Відповідно до договору оренди №51 від 15.02.2021 між ТОВ "ФАНТОРГ" та ТОВ "Гравітан" позивач орендує офісне приміщення, що підтверджується актами наданих послуг № 1513 від 31.12.2021 року та № 1511 від 30.11.2021 року.

Колегія суддів вказує на те, що документи та інші дані щодо здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податку у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Зокрема, контролюючим органом, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, є недостовірними та (або) суперечливими.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02 квітня 2019 року справа 820/13056/13-а, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховуються судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Щодо посилання контролюючого органу те, що позивач та його контрагенти віднесені рішеннями контролюючого органу до ризикових платників, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що саме по собі рішення контролюючого органу про відповідність платника податків критеріям ризиковості не є доказом існування наміру на безпідставне отримання податкової вигоди.

Таку ж правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 року по справі №160/3364/19, де сформульовані правові висновки, за якими: 1) порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податків; чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів; так само невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаності платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків; 2) кожен з учасників господарської операції відповідає лише за ті відомості, які до первинного документа вносив він сам; 3) немає жодних підстав перекладати на платника податків відповідальність за внесення до первинних документів недостовірних даних іншою особою. Інакше це буде суперечити принципу індивідуальної відповідальності та визначеним у статті 16 ПК України обов`язкам платника податків, до яких не віднесено те, що останній повинен дбати про правомірність податкового обліку контрагента; 4) важливо враховувати фактичну можливість платника податків усвідомлювати той факт, що від імені задекларованого в первинних документах суб`єкта господарювання діють неуповноважені особи. Мають бути наявні докази того, що законними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних первинних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у достовірності складених іншими особами первинних документів. Інакше тлумачення норм податкового законодавства фактично перекладає обов`язок здійснення податкового контролю на самих платників податків; 5) сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.

Крім того, колегія суддів вказує, що відповідачем фактично не встановлено неправомірних дій саме підприємства позивача під час виконання ним зазначених господарських операцій. Доказів того, що позивач був обізнаний про негативну інформацію відносно своїх контрагентів в частині віднесення цих суб`єктів господарювання до переліку ризикових та злагоджено діяв з ними, ГУ ДПС у Чернігівській області суду не надало та про наявність таких доказів не зазначало.

Також, колегія суддів зазначає, що законодавством України не передбачено обов`язку платника податку вимагати від контрагента будь-яких відомостей щодо повноти сплати ним податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ним законодавчих приписів, а також наявність у цього контрагента умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентами податкової дисципліни та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку.

Щодо посилань контролюючого органу на проведення заявником інвентаризації товарів без залучення працівників відповідача, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що згідно зі ст.10 Закону України від 16.07.1999 р. №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка (ч.1 ст.10); Об`єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов`язковим згідно з законодавством (ч.2 ст.10).

Підпунктом 20.1.9 ст.20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки з використанням інформації та документів щодо результатів такої інвентаризації за наслідками таких перевірок або під час наступних заходів податкового контролю.

Тобто, законодавець наділив контролюючі органи виключно правом на висунення вимоги з приводу проведення інвентаризації.

Між тим, повноваженнями на формулювання вимоги про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей за обов`язкової участі працівників податкового органу нормами Податкового кодексу України контролюючі органи не наділені.

Отже, сукупність наданих позивачем і до перевірки, і до суду першої та апеляційної інстанції первинних документів та доказів, що стосуються поставки товару за вказаними вище господарськими операціями, свідчить про реальний характер правочинів.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що податковим органом, не наведено доводів та надано доказів тому, що позивач діяв без належної обачності та був обізнаним про допущення його контрагентами певних порушень законодавства при веденні господарської діяльності, оскільки, укладаючи угоду зі своїми контрагентами, позивач мав всі підтвердження господарської правосуб`єктності контрагента: здійснювати господарську діяльність, реалізовувати господарську компетенцію, мати зобов`язання, нести за ними відповідальність тощо.

Контролюючим органом не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, а також не зазначено про здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Не подано відповідачем і жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Податковим органом не наведено будь-яких переконливих доводів та не надано належних доказів, які б ставили під сумнів реальність здійснених позивачем господарських операцій, та/або свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, та/або про наявність інших обставин що підтверджують недобросовісність позивача, як платника податків.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що досліджені господарські операції по правочинам між позивачем та ТОВ "Ілантра" та ТОВ "Імекс-Про" були реально здійснені, що повністю підтверджується наявністю належним чином оформлених первинних документів, такі операції пов`язані з господарською діяльністю підприємства, всі учасники господарських операцій володіли спеціальною податковою правосуб`єктністю, а висновок відповідача про безтоварність укладених правочинів є таким, що не відповідає дійсності, та не ґрунтується на належних доказах.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення від 01.08.2022 року №2873/25010700 є протиправним та правомірно скасовано судом першої інстанції.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Приписами ч.ч. 1, 3, 6 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81)7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Приписами п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до п. 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом часу.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з ч. 3 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявником було надано: договір від 12.10.2022 року з фіксованою сумою винагороди 70000 грн, додаткову угоду №1 від 12.10.2022 року, додаткову угоду №2 від 12.10.2022 року, платіжне доручення від 19.01.2023 року на суму 70000 грн.

Суд першої інстанції при розгляді розміру витрат на правничу допомогу дійшов висновку, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і об`єм виконаних робіт на 70 000 грн є частково неспівмірним з обставинами даного конкретного спору, а відшкодуванню підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Колегія суддів вказує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат віднесено до повноважень суду за результатами розгляду справи та є дискреційними повноваженнями.

Надаючи правову оцінку співмірності суми витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування на користь позивача понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу надану під час розгляду справи, яка підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 20000 грн, оскільки вказаний розмір є обґрунтованим та співмірним.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обгрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Ураховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду цієї справи рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2023 по справі № 520/8807/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 20.07.2023 року