Справа № 380/6555/21
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2023-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року

м. Київ

справа № 380/6555/21

адміністративне провадження № К/990/17686/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О.А.,

суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Луцького прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року, ухвалену у складі колегії суддів: Большакової О.О. (доповідач), Затолочного В.С., Качмара В.Я.,

І. Суть спору

1. У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про:

1.1. визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

1.2. зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з включенням у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889;

1.3. визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2014-2017 роки загальним терміном 17 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.06.2017;

1.4. зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2014-2017 роки загальним терміном 17 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.06.2017.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно при звільненні не нарахував та не виплатив одноразову грошову допомогу, передбачену п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років. Відповідач повинен нарахувати та виплатити таку із включенням у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 за № 889.

2.1. Також зазначає, що під час проходження служби відповідачем не проведено із позивачем розрахунків щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки за виконання обов`язків військової служби, які пов`язані з нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, передбаченої постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за період 2012 - 2017. Крім того зазначає, що в березні 2021 року звертався до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки передбаченої постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702. Однак відповідач відмовив у такій виплаті. Просить позов задовольнити.

3. Відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

4. Наказом начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 08.06.2017 № 233-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

5. Наказом начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 23.06.2017 № 135-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та видів забезпечення з 23.06.2017.

6. Вислуга років станом на 23.06.2021 становить: календарна - 08 років 10 місяців 25 днів, пільгова 02 роки 05 місяців 28 днів.

7. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом від 31.03.2021, в якому просив виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з включенням у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 та просив надати інформацію чи відносились посади з 2012 року, на яких позивач проходив військову службу, до переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

8. Листом від 07.04.2021 № 11/3108 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 не регламентує порядок та розмір включення додаткової грошової винагороди до розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, а тому розрахунок одноразової грошової допомоги при звільнення було проведено без урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Крім того зазначив перелік посад позивача, які пов`язані з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

9. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року позов задоволено частково.

9.1. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) у відношенні до ОСОБА_1 щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 01.01.2014 по 09.10.2014 та з 04.08.2015 по 23.06.2017, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.06.2017.

9.2. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 01.01.2014 по 09.10.2014 та з 04.08.2015 по 23.06.2017, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.06.2017.

9.3. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) у відношенні до ОСОБА_1 щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

9.4. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомоги при звільненні, передбачену ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

9.5. У задоволенні решт позовних вимог відмовлено.

10. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України № 2011-ХІІ. Отже, при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану у період з 01.01.2014 по 09.10.2014 та з 04.08.2015 по 23.06.2017 додаткову відпустку, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону України № 2011-ХІІ.

10.1. Щодо позовної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, суд зазначив, що позивач набув право на одноразову допомогу при звільненні відповідно до статті 15 Закону № 2011-ХІІ. Відповідач не нарахувавши та не виплативши позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, допустив протиправну бездіяльність у спірних правовідносинах, чим порушив гарантоване право позивача на належне грошове забезпечення. відповідач ще не нарахував та не виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

11. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання нарахувати та виплатити таку одноразову грошову допомогу скасовано та в цій частині прийнято нову постанову, якою вказані позовні вимоги залишено без розгляду.

11.1. В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року залишено без змін.

12. Залишаючи позовні вимоги в частині без розгляду, Суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки предметом даного адміністративного спору є стягнення одноразової грошової допомоги при звільнені (припиненні трудового договору), яка не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування частини третьої статті 233 КЗпП відсутні.

12.1. При цьому, суд акцентував увагу на тому, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону, тобто частина п`ята статті 122 КАС України, якою встановлено місячний строк звернення до суду.

12.2. Оцінюючи аргументи позивача на предмет поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції також виходив з того, що на момент звільнення з військової служби у 2017 році позивач мав дізнатись про можливе порушення своїх прав щодо невиплати йому одноразової допомоги при звільненні, водночас до суду з цим позовом звернувся лише у квітні 2021 року.

12.3. Отже, суд прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовними щодо визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання нарахувати та виплатити таку одноразову грошову допомогу.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

13. Не погоджуючись з таким рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставини, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року і залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі № 380/6555/21.

14. На обґрунтування вимог касаційної скарги позивач посилається на те, що судом апеляційної інстанції не враховані позиції Верховного суду у постанові від 19 січня 2023 у справі №460/17052/21 щодо продовження строків на звернення до суду, визначених статтею 233 КЗпП України.

14.1. Також позивач зазначає, що при звільненні та вже після звільнення з військової служби йому проводилось неодноразові виплати, проте що це були за виплати йому не повідомлялось та жодних письмових документів з питань виплат не надавалось. Зазначає, що при остаточному розрахунку при звільненні, йому також не повідомлялося про склад грошових сум, які йому було чи буде виплачено. Усі виплати, які надходили на його картковий рахунок від відповідача після звільнення з військової служби, надходили із поміткою «заробітна плата», без жодних роз`яснень за що ж саме таку виплату здійснено.

14.2. Скаржник вказує, що при звільненні зі служби у нього не було жодних сумнівів про те, що відповідач нарахування та виплату належного грошового забезпечення, в тому числі грошової допомоги і компенсації, здійснив або ще здійснить на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

14.3. Позивач звертає увагу, що на момент звільнення з військової служби так і після, відповідач у жодний спосіб не повідомляв його про те, як він здійснив розрахунок компенсації за невикористані дні додаткової відпустки і.т.д., при цьому жодних документів, в тому числі і копії особистої картки грошового забезпечення він на підтвердження правильності розрахунку не надав.

14.4. Також скаржник зауважив, що з метою з`ясування правильності нарахування належних йому коштів він 31 березня 2021 року звернувся до Луцького прикордонного загону із відповідною заявою і після отримання 14 квітня 2021 року відповіді № 11/3108, датованої 07 квітня 2021 року, він довідався про своє порушене право, а тому відразу 16 квітня 2021 року звернувся до суду з цим адміністративним позовом в межах місячного строку із часу, коли йому стало відомо про порушення його права.

14.5. Також позивач зазначив, що судом апеляційної інстанції не враховано позицію Верховного суду, викладену в постанові від 19 січня 2023 у справі №460/17052/21 щодо продовження строків на звернення до суду, визначених статтею 233 КЗпП України. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців). Натомість, такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року), відповідно до якої із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Також Верховний Суд прийшов до висновку, що право на звернення до суду з такими спорами відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

14.6. Крім того, скаржник зауважує, що згідно із правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

15. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу вказує на її безпідставність та просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

16. Оскільки з матеріалів касаційної скарги вбачається, що позивачем оскаржуються рішення суду апеляційної інстанцій лише в частині позовних вимог які були залишені без розгляду, тому оскаржуване рішення судом касаційної інстанції перевіряються лише в цій частині в межах доводів та вимог касаційної скарги.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

17. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.

18. Касаційне провадження у справі відкрите з підстави оскарження судового рішення, зазначеного в частині другій статті 328 КАС України, та посилання позивача на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.

19. На стадії касаційного провадження спірним є питання дотримання строку звернення до суду з позовною вимогою про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

20. У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив, зокрема, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з включенням у розрахунок місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.

21. Суд апеляційної інстанції, залишаючи позовну заяву в цій частині позовних вимог без розгляду виходив з того, що на спірні правовідносини поширюється місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, і підстави для його поновлення відсутні.

22. Верховний Суд не може погодитися з указаним висновком і вважає його помилковим з огляду на таке.

23. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

24. Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

25. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

26. Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

27. Разом з тим, частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

28. Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

29. Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

30. Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

31. Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

32. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

33. До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог незважаючи на те, що відповідно до спеціального законодавства має назву одноразова грошова допомога при звільненні).

34. Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

35. За приписами частини другої цієї ж статті до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

36. Абзацом першим частини другої статті 15 Закону № 2011-XII визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

37. Отже, спір у цій справі стосується перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, на яку військовослужбовець має право згідно з умовами проходження військової служби і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її перерахунок та стягнення.

38. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанцій дійшов помилкового висновку, що на спірні правовідносини щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги не розповсюджуються положення частини другої статті 233 КЗпП України, та про наявність підстав для застосування положень частини п`ятої статті 122 КАС України.

39. Такий правовий висновок був підтриманий у постановах Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі №300/6805/21, від 07 лютого 2022 року у справі №420/7697/21 та колегія суддів не вбачає підстав для відступу від нього.

40. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

41. Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання нарахувати та виплатити таку одноразову грошову допомогу та прийняття в цій частині нової постанови, якою вказані позовні вимоги залишено без розгляду, перешкоджає подальшому провадженню у справі та позбавляє права особи на доступ до суду, а також не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, то таке судове рішення в цій частині підлягає скасуванню.

42. Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

VІ. Судові витрати

43. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року у справі №380/6555/21 в частині скасування рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання нарахувати та виплатити таку одноразову грошову допомогу та прийняття в цій частині нової постанови, якою вказані позовні вимоги залишено без розгляду - скасувати.

3. Справу в цій частині направити на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції - Восьмого апеляційного адміністративного суду.

4. В іншій частині постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року у справі №380/6555/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді М. В. Білак

О.В. Калашнікова