Справа № 240/18100/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2023-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року м. Житомир справа № 240/18100/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратуиа про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Житомирської обласної прокуратури (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Житомирської обласної прокуратури на його користь вихідну допомогу при звільненні у сумі 20248,27 гривень;

- стягнути з Житомирської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що при звільненні його з органів прокуратури на підставі п. 9 (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" відповідач, в порушення правових норм статті 44 Кодексу законів про працю України, не виплатив йому вихідну допомогу при звільненні.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/18100/21 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Житомирська обласна прокуратура подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи таку правову позицію, відповідач зазначив про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги, оскільки він був звільнений з посади прокурора Житомирської місцевої прокуратури Житомирської області згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації. Враховуючи, що звільнення проводилось з підстав та в порядку, передбачених спеціальним законом - Законом України "Про прокуратуру", норми якого не передбачають виплати вихідної допомоги при звільненні, відповідач вважає, що права на таку допомогу позивач не має. Крім того, відповідач вказав, що правові норми Закону України "Про прокуратуру" є пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України, а тому трудове законодавство підлягає застосуванню виключно у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини, або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі. Згідно з статтею 44 КЗпП України виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, визначених в п. 6 ст. 36 та в п. 1, 2, 6 ст. 40 цього Кодексу. Отже умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення такого працівника виключно з визначених цією статтею підстав. Вказана стаття не передбачає можливості виплати вихідної допомоги при звільнення у випадку припинення трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". Враховуючи вищезазначене, Житомирська обласна прокуратура просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді прокурора Житомирської місцевої прокуратури Житомирської області. Наказом прокурора Житомирської обласної прокуратури від 23.12.2020 №346к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Житомирської місцевої прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 31 грудня 2020 року. Цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку Житомирської обласної прокуратури провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі №240/1216/21, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року та постановою Верховного Суду від 26 травня 2022 року, підтверджена правомірність вищезазначеного наказу Житомирської обласної прокуратури від 23.12.2020 №346к про звільнення позивача. Однак, під час розгляду справи судом встановлено та не заперечується відповідачем, що вихідна допомога, передбачена ст.44 КЗпП України, в розмірі середнього місячного заробітку ОСОБА_1 при звільненні виплачена не була. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому вихідної допомоги при звільненні, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, а також статус прокурорів визначені Законом України від 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон №1697-VII).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Крім того, Законом України від 19.09.2019 №113-IX статтю 51 Закону України "Про прокуратуру" було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Статтею 1 Кодексу законів про працю України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За приписами пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Отже, працівникові, якого звільнено у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, банкрутством або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників, виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Законом України №113-IX статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора Житомирської місцевої прокуратури та з органів прокуратури Житомирської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", відповідно до якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Таким чином, припинення трудових відносин позивача з відповідачем було здійснено виключно з ініціативи відповідача, як роботодавця, і було зумовлене приписами пункту дев`ятого частини першої статті 51 України "Про прокуратуру", а саме: ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скороченням кількості прокурорів органу прокуратури.

Однак, правовими нормами Закону України "Про прокуратуру" питання виплати вихідної допомоги прокурору у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону не врегульовано. В свою чергу, Кодекс законів про працю України (ст. 44) встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Закон України "Про прокуратуру" є спеціальним законом, що регулює правовідносини щодо звільнення прокурорів, проте Кодекс законів про працю України регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом. Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України. Крім того, суд звертає увагу, що зміни, внесені Законом №113-IX до Закону України "Про прокуратуру" та до Кодексу законів про працю України не встановлюють жодних обмежень чи застережень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Відсутність у наказі про звільнення посилань на положення пункту 1 частини першої статті 40 або на статтю 44 Кодексу законів про працю України не може бути підставою для обмеження права позивача на отримання вихідної допомоги. При цьому, суд звертає увагу на пункт «а» частини першої статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», ратифікованої Україною 04.02.1994 відповідно до постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 №3933-XII, згідно з яким працівник, трудові відносини з яким було припинено, має право відповідно до національних законодавства й практики на вихідну допомогу або інші аналогічні види допомоги у зв`язку з припиненням трудових відносин, розмір якої залежить, зокрема, від стажу роботи й розміру заробітної плати, і котрі виплачуються безпосередньо роботодавцем або з фонду, створеного з внесків роботодавців.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №823/244/16 та від 17.10.2018 у справі №823/276/16 міститься правовий висновок, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством. Водночас, положеннями ст.40 КЗпП передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників, в тому числі прокурорів з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Разом з тим, суд зазначає, що Законом №113-ІХ внесено ряд інших доповнень до положень КЗпП України щодо особливостей врегулювання трудових відносин працівників органів прокуратури, але такі зміни не містять додаткових особливостей для застосування положень статті 40 цього Кодексу щодо гарантій трудових прав таких працівників. Таким чином, припинення трудових відносин за ініціативи відповідача, що були зумовлені приписами пункту дев`ятого частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як особливостями застосування пункту 1 статті 40 КЗпП України, є підставою для виплати Позивачу вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відтак, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", яка передбачає звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Житомирська обласна прокуратура була зобов`язана при звільненні ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" виплатити йому вищевказану вихідну допомогу, однак не здійснила цього, що свідчить про її протиправну бездіяльність та зумовлює наявність підстав для задоволення судом позову щодо стягнення такої допомоги на користь позивача.

Вирішуючи спірні правовідносини щодо розміру вихідної допомоги, на який позивач має право, суд зазначає наступне.

Відповідно до правових норм ст. 44 КЗпП України розмір вихідної допомоги, яка виплачується працівнику у зв`язку з його звільненням у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, становить середній місячний заробіток.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно з підпунктом "є" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку виплати вихідної допомоги.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

ОСОБА_1 був звільнений з посади прокурора Житомирської місцевої прокуратури 31 грудня 2020 року, то для обчислення розміру його середньомісячної заробітної плати враховуються виплати за жовтень та листопад 2020 року - за 2 календарні місяці роботи, що передували даті його звільнення. Оскільки долучена до матеріалів справи довідка Житомирської обласної прокуратури від 27.01.2021 №21-43вих.-21 містить інформацію про середньомісячну заробітну плату, розраховану виходячи з виплат за листопад та грудень 2020 року, тобто не за 2 календарні місяці, що передували даті його звільнення, то вказана довідка, а також зазначена в ній інформація про те, що середньомісячна заробітна плата позивача становить 20248,27 гривень, не враховується судом при вирішенні питання про розмір вихідної допомоги, на який позивач має право. У зв`язку з чим, для визначення розміру належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, суд здійснює обчислення розміру середньомісячної заробітної плати позивача за 2 календарні місяці, що передували даті його звільнення, на підставі інформації про його заробітну плату, вказану в розрахунковому листі за 2020 рік. Згідно вказаного розрахункового листа в жовтні 2020 року позивач отримав заробітну плату в розмірі 20373,17 грн (в тому числі: посадовий оклад - 5660,00 грн, надбавка за вислугу - 1132,00 грн, надбавка за виконання ОВР - 4754,40 грн, премія - 8659,80 грн, індексація - 166,97 грн), а в листопаді 2020 року - 29890,42 грн (в тому числі: посадовий оклад - 3234,28 грн, надбавка за вислугу - 646,86 грн, лікарняні (6 днів) -5230,26 грн, разова премія - 8659,80 грн, надбавка за виконання ОВР - 2716,80 грн, премія - 4948,45 грн, лікарняні (5 днів) - 4358,55 грн, індексація - 95,42 грн).

Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

З огляду на вищезазначені правові норми, виплачені ОСОБА_1 в листопаді 2020 року в листопаді 2020 року лікарняні (6 днів) в розмірі 5230,26 грн, разова премія в розмірі 8659,80 грн, та лікарняні (5 днів) в розмірі 4358,55 грн не враховуються при обчисленні розміру його середньої заробітної плати. Відтак, розмір отриманих ОСОБА_1 виплат, які враховуються при визначенні розміру його середньомісячної заробітної плати за 2 календарні місяці, що передували даті звільнення, становить: в жовтні 2020 року - 20373,17 грн, а в листопаді 2020 року 11641,81 грн (29890,42 грн - 5230,26 грн (лікарняні 6 днів) - 8659,80 грн (разова премія) - 4358,55 грн (лікарняні 5 днів) = 11641,81 грн).

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Норма тривалості робочого часу в жовтні та в листопаді 2020 року становила 21 робочий день за кожен місяць. Натомість, кількість фактично відпрацьованих ОСОБА_1 днів в жовтні 2020 року становила 21 день, а в листопаді 2020 року - 12 днів. Відтак, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 970,15 грн ((20373,17 грн + 11641,81 грн) / (21 день + 12 днів) = 970,15 грн). Натомість, розмір середньомісячної заробітної плати позивача за 2 календарні місяці, що передували даті звільнення, становить 20373,15 грн (970,15 грн х 21 = 20373,15 грн, де: 21 - середньомісячне число робочих днів за жовтень-листопад 2020 року ((21 + 21) / 2 = 21)). Враховуючи зазначене, розмір належної ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні становить 20373,15 грн.

Оскільки відповідачем протиправно не було виплачено позивачу вказану вихідну допомогу, суд, враховуючи наявність порушеного права та необхідність його судового захисту, застосовуючи механізм захисту порушеного права та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими в ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі його середньомісячного заробітку, що становить 20373,15 грн.

Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, від 18.04.2019 у справі №812/2/16 та від 08.07.2019 у справі №809/4462/15.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, суд зазначає наступне.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Крім того суд зазначає, що за змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника йому виплачуються "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної в постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17, від 13 травня 2020 року в справі з №810/451/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, визначені статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

В свою чергу, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

За наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату вихідної допомоги при звільненні в розмірі 20373,15 гривень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України", а саме: у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15). Та підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи, що вихідну допомогу відповідач мав виплатити позивачу при звільненні з органів прокуратури, однак не зробив цього (у зв`язку з чим й виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про стягнення цієї допомоги, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення вихідної допомоги.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає наступне.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Під час розгляду справи судом встановлено, що визначена за нормами Порядку №100 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за 2 календарні місяці, що передували даті його звільнення становить 970,15 грн. При цьому, тривалість затримки повного розрахунку з позивачем з дня наступного за днем його звільнення по дату ухвалення судового рішення в даній справі (з 01.01.2021 по 19.07.2023) становить 650 робочих днів. Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки з позивачем повного розрахунку при звільненні становить 630597,50 гривень (650 робочих днів х 970,15 грн = 630597,50 гривень). Водночас, суд вважає, що у порівнянні із розміром невиплаченої позивачу вихідної допомоги, який становить 20373,15 грн, суму середнього заробітку в розмірі 630597,50 гривень не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму своєчасно невиплаченої допомоги.

Суд зазначає, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, що відповідає висновкам Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір невиплаченої позивачу вихідної допомоги, істотність частки цієї допомоги порівняно із середнім заробітком, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений у постанові від 30.10.2019. Істотність частки своєчасно невиплачених сум вихідної допомоги при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 3,23 % (20373,15 грн (розмір вихідної допомоги) х 100 % : 630597,50 грн (сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичної виплати). Таким чином, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, суд дійшов висновку, що стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки з розрахунку при звільненні в розмірі 20368,29 гривень (970,15 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення) х 650 робочих днів (кількість днів затримки розрахунку) х 3,23 % (істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком) = 20368,29 грн.) Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з ним повного розрахунку при звільненні в розмірі 20368,29 грн.

Відтак, суд повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, за результатами розгляду вказаної справи дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" та в матеріалах справі відсутні докази на підтвердження понесення ним інших судових витрат по даній справі, підстави для вирішення питання про розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Житомирської обласної прокуратури (вул.Святослава Ріхтера, 11, м. Житомир, 10008; ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі його середньомісячного заробітку, що становить 20373,15 грн (двадцять тисяч триста сімдесят три гривні п`ятнадцять копійок).

Стягнути з Житомирської обласної прокуратури на його користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки з ним повного розрахунку при звільненні в розмірі 20368,29 грн (двадцять тисяч триста шістдесят вісім гривень двадцять дев`ять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович