Справа № 460/7973/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/7973/23 пров. № А/857/8643/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Носа С.П., Кухтея Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Рівне судом у складі головуючого судді Зозулі Д.П., повний текст рішення складено 28 квітня 2023 року) у справі №460/7973/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Рівненській області про визнання протиправними дій та стягнення коштів, суд

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Герболець Ігор Михайлович звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Рівненській області, в якому просив:

визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо не нарахування та не виплати йому середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2017 по 01.03.2023;

зобов`язати Управління Служби безпеки України в Рівненській області нарахувати та виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2017 по 01.03.2023 в сумі 91887,50 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо не нарахування та не виплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2018 по 30.06.2018 ОСОБА_1 .

Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 56573 (пятдесят шість тисяч пятсот сімдесят три) гривні 36 копійок (без відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2018 по 30.06.2018.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, який, на думку відповідача обчислюється з дня звільнення позивача зі служби. Вказує, що оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлявся за адресою зазначеною ним у позовній заяві шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Однак, поштове відправлення повернуто неврученим.

Відповідно до ст. 131 КАС України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що на офіційному сайті судова влада https://court.gov.ua/fair/ розміщено оголошення щодо розгляду вказаної справи судом апеляційної інстанції, а відтак позивач мав змогу дізнатися про розгляд апеляційної справи.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 відповідно до інформації Управління Служби безпеки України в Рівненській області сформованої у листі № 29/Г-5/12 від 10.03.2023 був звільнений з військової служби зп пп «б» п. 61, пп. «а» п. 62 (у зв`язку із закінченням строку контракту) та пп. «ї» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у забас Збройних Сил України з 31.12.2017 відповідно до наказу Управління Служби безпеки України в Рівненській області № 266-ос від 28.12.2017.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 16.09.2015.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 у справі №460/11772/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі №460/11772/21 - скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2014 року по 28 грудня 2017 року. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Рівненській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2014 року по 28 грудня 2017 року, виходячи з базового місяця січень 2008 року та положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Згідно виписки по картковому рахунку позивача кошти нарахованої індексації у сумі 91790,38 грн. були зараховані на рахунок ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідачем у день його звільнення не проведено, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КзПП України. Разом з тим, зважаючи на внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), Управління Служби безпеки України в Рівненській області повинна виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 01.01.2018 (наступний день після звільнення з військової служби) по 30.06.2018.

А тому, сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (312,56 грн.) на число календарних днів за період з 01.01.2018 по 30.06.2018 (181), становить 56573,36 грн.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Як встановлено судом, та не заперечується учасниками справи, що відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, не виплачено належної суми індексації грошового забезпечення, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно виписки по картковому рахунку позивача кошти нарахованої індексації у сумі 91790,38 грн. були зараховані на рахунок ОСОБА_1 лише 01.03.2023 року.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, індексація грошового забезпечення, компенсація за належні до видачі предмети речового майна) при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року.

Колегією суддів ураховано, що сторонами не заперечується застосована судом першої інстанції методика визначення істотності частки та проведений за цією методикою розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, а відтак у вказаній частині рішення суду доводами апеляційної скарги не охоплюється.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем пропущено передбачений ч.5 ст.122 КАС України строк звернення до суду, то колегія суддів вказує на наступне.

Так, висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду колишніх публічних службовців з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні було викладено в постанові Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №240/532/20 встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що звільнення позивача відбулося 28.12.2017 року, а остаточний розрахунок проведено з позивачем 01.03.2023 в сумі 91790,38 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 по справі № 460/11772/21.

Вважаючи що у період з 28.12.2017 року по 01.03.2023року ним не було отримано належних грошових коштів у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, позивач звернувся з цим позовом до суду. Саме такий період був ним означений, вважаючи що саме 01.03.2023 року відповідач провів з ним фактичний розрахунок при звільненні.

Отож, про обставини щодо порушення належних позивачу прав з приводу не отримання від відповідача виплат (у вигляді середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку), передбачених ст. 117 КЗпП України, позивач дізнався 01.03.2023року.

Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розпочався з наступного дня після здійснення відповідної виплати, тобто з 02.03.2023року.

До суду з даним адміністративним позовом позивач звернувся 28.03.2023року. Відтак, позивач дотримавсь приписів частини п`ятої статті 122 КАС України щодо строків звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №820/3313/17 та від 30 листопада 2021 року у справі № 440/305/19.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні та часткового задоволення названого адміністративного позову.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року у справі № 460/7973/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос