Справа № 420/8467/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2023-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8467/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання протиправними дій, стягнення грошових коштів та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 18 квітня 2023 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, які полягають у проведенні розрахунку кількості календарних днів невикористаних мною щорічних відпусток за період роботи з 24.10.2014 по 05.04.2023 без урахування невикористаних мною за цей період днів щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 14 календарних днів, на які позивач має право як учасник бойових дій, а також без урахування невикористаних ним за періоди роботи з 24.10.2014 по 23.10.2015 та з 24.10.2022 по 05.04.2023 днів щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів, на які він має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років;

- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, які полягають у безпідставному, такому, що не ґрунтується на нормах статей 82, 83 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України «Про відпустки», статті 27 Закону України Про оплату праці та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, заниженні розміру належної йому до виплати суми грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічних відпусток за період роботи з 24.10.2014 по 05.04.2023;

- стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на його користь грошові кошти в сумі 166175,03 гривень (без утримання податків та зборів), які є різницею між розміром грошової компенсації, на яку він має право за законом, та розміром фактично нарахованої Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону суми цієї компенсації;

- стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньої місячної заробітної плати у сумі 12861,52 гривень, при середньоденній заробітній платі у сумі 598,21 гривень.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1501к його незаконно звільнено з посади першого заступника військового прокурора

Південного регіону України відповідно до пункту 72 статті 36 Кодексу законів про

працю України. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/17561/14, частково зміненим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року, визнано протиправним і скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 року №1501к, поновлено позивача з 24 жовтня 2014 року на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України.

На виконання зазначеного судового рішення наказом Генерального прокурора від 27 жовтня 2021 року №397к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 року №1501к, поновлено позивача на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України з 24 жовтня 2014 року.

Наказом Генерального прокурора від 05 квітня 2023 року №102к позивача звільнено з посади першого заступника військового прокурора Південного регіону України та органів прокуратури з 05 квітня 2023 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Позивач вказує, що відповідно до статті 82 Закону України «Про прокуратуру» прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора (частина 1). Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів (частина 2). Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом (частина 3).

Позивач зазначає, що на день його незаконного звільнення з посади 23 жовтня 2014 року він мав стаж роботи в органах прокуратури понад 18 років, у зв`язку з чим, відповідно до положень частини 2 статті 82 Закону України «Про прокуратуру», має право на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 15 календарних днів. Крім того, з січня 2005 року він має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 26.01.2005 року, виданим Запорізьким ОВК, у зв`язку з чим, в силу положень частини 3 статті 82 Закону України «Про прокуратуру», статті 16-2 Закону України «Про відпустки» та пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», має право на одержання додаткової оплачуваної відпустки строком 14 календарних днів на рік.

4 квітня 2023 року позивач звернувся з заявою до Генерального прокурора про його звільнення з 5 квітня 2023 року з посади та органів прокуратури за власним бажанням. Одночасно, з копію цієї заяви ним було подано до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону. Того ж дня, він звернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити на його користь в день звільнення грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічних відпусток за період 2014 - 2023 років в кількості 483 календарних днів, належним чином обґрунтувавши у заяві його право на відповідну тривалість відпусток.

6 квітня 2023 року Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону, листом №21-1580ВИХ-23, позивача повідомлено про те, що у зв`язку з його звільненням з 05 квітня 2023 року йому нарахована компенсація за 344 невикористаних календарних днів відпустки в сумі 155818,24 грн., а після утримання податку та збору до виплати призначено компенсацію в сумі 125433,68 грн. При цьому, належного розрахунку компенсації, обґрунтування кількості календарних днів відпустки, що підлягали грошовій компенсації, позивачу не надано.

7 квітня 2023 року на картковий рахунок позивачем відповідачем були зараховані грошові кошти у сумі 126986,72 грн., з яких 125433,68 грн. - грошова компенсація за 344 невикористаних календарних днів відпустки.

Того ж дня позивач повторно звернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з заявою, в якій, зокрема, просив обґрунтувати виплату йому грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічних відпусток за період 2014 - 2023 років в кількості саме 344 календарних днів, а не 483 календарних днів, надавши йому відповідний розрахунок. Одночасно, ним було запропоновано відповідачу добровільно виправити помилку у правозастосуванні, здійснивши донарахування та виплату на його користь грошової компенсації у належному розмірі.

Листом від 11.04.2023 року за №21-1692ВИХ-23 Спеціалізованою прокуратурою у у сфері оборони Південного регіону повідомлено позивача про те, що нарахування та виплата йому грошової компенсації за 344 календарні дні невикористаних щорічних та додаткових відпусток за період роботи з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року в сумі 155818,24 гривень здійснені на підставі довідки відділу кадрової роботи та державної служби. Водночас, будь-якого належного розрахунку грошової компенсації за невикористані відпустки в сумі саме 155818,24 гривень позивачу повторно не надано.

Позивач зазначає, що згідно з зазначеною Довідкою від 05.04.2023 року відділу кадрової роботи та державної служби Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону до розрахунку кількості днів невикористаних позивачем щорічних відпусток за період роботи з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року були включені щорічні основні відпустки тривалістю 30 календарних днів кожна, а також частково щорічні додаткові відпустки тривалістю 15 календарних днів кожна як прокурору, який має стаж роботи понад 10 років. Водночас, на переконання позивача, до розрахунку не були включені невикористані позивачем дні щорічних додаткових відпусток тривалістю 14 календарних днів, на які він має право як учасник / бойових дій, за період роботи з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року, а також невикористані ним дні щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів як прокурору, який має стаж роботи понад 10 років, за періоди роботи з 24.10.2014 року по 23.10.2015 року та з 24.10.2022 року по 05.04.2023 року.

Більше того, на переконання позивача, співставленням розрахованої відповідачем кількості календарних днів невикористаних ним щорічних відпусток (344) та нарахованої суми грошової компенсації (155818,24 гривень) встановлено, що при проведенні розрахунку суми грошової компенсації відповідач не дотримувався норм «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, внаслідок чого зазначена сума була протиправно занижена відповідачем більше ніж удвічі.

Вважаючи зазначені дії відповідача протиправними та такими, що порушують його трудові права, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що безпідставними є твердження позивача про те, що при звільненні він має право на отримання грошової компенсації за невикористану ним за період з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року додаткову відпуску як учаснику бойових дій, з огляду на наступне.

Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» установлено такий вид відпустки «додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності», яка надається, зокрема, учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Аналогічні положення містить п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону

України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідач зазначає, що ст. 16-2 входить до Розділу III «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» Закону України «Про відпустки», який містить перелік, порядок та особливості надання різних видів відпусток, окрім щорічних відпусток. Тому додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності, передбачена в ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», не належить до такого виду відпусток як «щорічні відпустки», а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.

Додаткова відпустка учасникам бойових дій, відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є пільгою, гарантованою державою, та, відповідно, не належить до категорії щорічних відпусток, визначених ст. 4 Закону України «Про відпустки». Указану додаткову відпустку не можна подовжити у разі хвороби працівника; поділити на частини; замінити грошовою компенсацією.

Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням

між працівником і роботодавцем.

У той же час відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Аналогічні положення містить ст. 83 КЗпП України.

Отже, саме основна та додаткова щорічні відпустки, а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи підлягають грошовій компенсації.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток, у тому числі за не використані дні додаткової відпустки окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності, ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 724/1511/16 та від 31.10.2022 року у справі № 241/2229/20.

Також відповідач вважає необґрунтованими твердження позивача щодо не проведення відповідачем грошової компенсації щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів, на які він має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років, за періоди роботи з 24.10.2014 року по 23.10.2015 року та з 24.10.2022 року по 05.04.2023 року, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру» прокурору який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів (однак указаною нормою права порядок її надання не визначено).

Позивач в органах прокуратури працював з 20.06.1996 року, тобто стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років він набув після 20.06.2006 року.

Отже, невикористана позивачем за 2014 рік (за період з 20.06.2014 року по 19.06.2015 року) щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів, на яку він має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років, підлягала грошовій компенсації під час його звільнення 23.10.2014 року.

За твердженням позивача належні йому при звільненні 23.10.2014 року суми були виплачені у повному обсязі. Грошова компенсація позивачу невикористаних ним таких щорічних додаткових відпусток за 2015-2023 роки (за період з 20.06.2015 року по 19.06.2023 року) проведена під час його звільнення у квітні 2023 року.

Отже, проведена відповідачем компенсація щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів, на які позивач має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років, охоплює наведені ним періоди роботи з 24.10.2014 року по 23.10.2015 року та з 24.10.2022 року по 05.04.2023 року, що свідчить про безпідставність позовних вимог в цій частині.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

11 травня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з доданими доказами (вхід. № 15162/23).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання протиправними дій, стягнення грошових коштів та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено по справі підготовче засідання на 20 червня 2023 року об 11 год. 00 хв.

03 липня 2023 року від відповідача до суду надійшли письмові пояснення (вхід. № ЕП/25145/23).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 липня 2023 року о 10 год. 00 хв. в Одеському окружному адміністративному суді за адресою: вул. Фонтанська дорога, 14, м. Одеса, 65062, зала судових засідань 30.

Ухвалою суду на місці, занесеною до протоколу судового засідання № 1719898 від 17.07.2023 року вирішено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1501к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника військового прокурора Південного регіону України відповідно до пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/17561/14, частково зміненим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року, визнано протиправним і скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 року №1501к, поновлено ОСОБА_1 з 24 жовтня 2014 року на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України.

На виконання зазначеного судового рішення наказом Генерального прокурора від 27 жовтня 2021 року №397к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 року №1501к, поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника військового прокурора Південного регіону України з 24 жовтня 2014 року.

Наказом Генерального прокурора від 05 квітня 2023 року №102к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника військового прокурора Південного регіону України та органів прокуратури з 05 квітня 2023 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

На день звільнення з посади 23 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 мав стаж роботи в органах прокуратури понад 18 років.

З січня 2005 року ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 26.01.2005 року, виданим Запорізьким ОВК.

04 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Генерального прокурора про його звільнення з 5 квітня 2023 року з посади та органів прокуратури за власним бажанням. Одночасно, копію цієї заяви мною було подано до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону .

Того ж дня, ОСОБА_1 звернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити на його користь в день звільнення грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічних відпусток за період 2014 - 2023 років в кількості 483 календарних днів, обґрунтувавши у заяві право на відповідну тривалість відпусток.

06 квітня 2023 року Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону, листом №21-1580ВИХ-23, ОСОБА_1 повідомлено про те, що у зв`язку з його звільненням з 05 квітня 2023 року йому нарахована компенсація за 344 невикористаних календарних днів відпустки в сумі 155818,24 грн., а після утримання податку та збору до виплати призначено компенсацію в сумі 125433,68 грн.

07 квітня 2023 року на картковий рахунок позивача відповідачем були зараховані грошові кошти у сумі 126986,72 грн., з яких 125433,68 грн. - грошова компенсація за 344 невикористаних календарних днів відпустки.

Того ж дня ОСОБА_1 повторно звернувся до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з заявою, в якій, зокрема, просив обґрунтувати виплату йому грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічних відпусток за період 2014 - 2023 років в кількості саме 344 календарних днів, а не 483 календарних днів, надавши йому відповідний розрахунок. Одночасно, ним було запропоновано відповідачу добровільно виправити, на його переконання, помилку у правозастосуванні, здійснивши донарахування та виплату на його користь грошової компенсації у належному розмірі.

Листом від 11.04.2023 року за №21-1692ВИХ-23 Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону позивача повідомлено про те, що нарахування та виплата йому грошової компенсації за 344 календарні дні невикористаних щорічних та додаткових відпусток за період роботи з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року в сумі 155818,24 гривень здійснені на підставі довідки відділу кадрової роботи та державної служби.

Як зазначає позивач, згідно з зазначеною Довідкою від 05.04.2023 року відділу кадрової роботи та державної служби Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону до розрахунку кількості днів невикористаних позивачем щорічних відпусток за період роботи з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року були включені щорічні основні відпустки тривалістю 30 календарних днів кожна, а також частково щорічні додаткові відпустки тривалістю 15 календарних днів кожна як прокурору, який має стаж роботи понад 10 років.

Водночас, як вказує позивач, до розрахунку не були включені невикористані ним дні щорічних додаткових відпусток тривалістю 14 календарних днів, на які він має право як учасник бойових дій, за період роботи з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року, а також невикористані ним дні щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів як прокурору, який має стаж роботи понад 10 років, за періоди роботи з 24.10.2014 року по 23.10.2015 року та з 24.10.2022 року по 05.04.2023 року.

Крім того, на переконання позивача, співставленням розрахованої відповідачем кількості календарних днів невикористаних ним щорічних відпусток (344) та нарахованої суми грошової компенсації (155818,24 гривень) ним встановлено, що при проведенні розрахунку суми грошової компенсації відповідач не дотримувався норм «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, внаслідок чого зазначена сума була занижена відповідачем більше ніж удвічі.

Вважаючи зазначені дії відповідача протиправними та такими, що порушують його трудові права, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України (стаття 45). Особу не може бути позбавлено такого права.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, систему прокуратури України, питання соціального та матеріально-побутового забезпечення прокурора визначає Закон України «Про прокуратуру».

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 82 Закону України «Про прокуратуру», прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Згідно з частиною 2 статті 82 Закону України «Про прокуратуру» прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Нормою частини 3 статті 82 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.

Водночас, питання поновлення на посаді незаконно звільненого працівника, виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, питання виплати такому працівнику грошової компенсації за невикористані відпустки, нарахування інших виплат і допомог у зв`язку з відновленням його прав, Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Отже, з огляду на відсутність правового врегулювання Законом України «Про прокуратуру» питання виплати незаконно звільненому працівнику грошової компенсації за невикористані відпустки при вирішенні цього питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Згідно з частиною 1 статті 2 КЗпП України право працівників на відпочинок відповідно до закону про щорічні оплачувані відпустки є одним з основних трудових прав працівників.

Нормою пункту 1 частини 1 статті 82 КЗпП України визначено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховується час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Аналогічне положення міститься у пункті 2 частини 1 статті 9 Закону України «Про відпустки».

Нормами ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Щодо тверджень позивача про те, що при звільненні він мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним за період з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року додаткову відпуску як учаснику бойових дій, суд зазначає наступне.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» установлено такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством» (види щорічних відпусток, порядок їх надання, перенесення, поділу передбачені Розділом II Закону України «Про відпустки»);

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (ст.ст. 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст. 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки;

5) відпустки без збереження заробітної плати (ст.ст. 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

Так, ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» установлено такий вид відпустки «додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності», яка надається, зокрема, учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Аналогічні положення містить п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону

України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Суд зазначає, що ст. 16-2 входить до Розділу III «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» Закону України «Про відпустки», який містить перелік, порядок та особливості надання різних видів відпусток, окрім щорічних відпусток.

Тому додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності, передбачена в ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», не належить до такого виду відпусток як «щорічні відпустки», а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.

Додаткова відпустка учасникам бойових дій, відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є пільгою, гарантованою державою, та, відповідно, не належить до категорії щорічних відпусток, визначених ст. 4 Закону України «Про відпустки».

Указану додаткову відпустку не можна подовжити у разі хвороби працівника; поділити на частини; замінити грошовою компенсацією.

Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням

між працівником і роботодавцем.

У той же час відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Аналогічні положення містить ст. 83 КЗпП України.

Отже, саме основна та додаткова щорічні відпустки, а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи АІ групи підлягають грошовій компенсації.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток, у тому числі за не використані дні додаткової відпустки окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності, ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 724/1511/16 та від 31.10.2022 року у справі № 241/2229/20.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач з урахуванням зазначених вимог Закону України «Про відпустки» та КЗпП України, позбавлений можливості нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки окремим категоріям громадян - учасникам бойових дій.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах

повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому ознаки протиправної бездіяльності з боку відповідача відсутні.

При цьому щодо посилань позивача на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 07.05.2020 року у справі №360/4127/19, від 14.04.2021 року у справі № 620/1487/20, від 29.04.2021 року у справі №200/602/20, від 31.05.2021 року у справі № 200/13837/19, від 11.11.2021 року у справі № 200/1175/20, від 15.12.2021 року у справі № 640/20466/19, суд звертає увагу на наступне.

Зокрема, у цих справах предметами спорів є стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на користь звільнених поліцейських та військовослужбовців.

Верховний Суд у таких спірних правовідносинах надав оцінку застосуванню положень ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у співставленні із положеннями Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260, які в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського/військовослужбовця їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки (як щорічні так і додаткові).

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Оскільки спірні правовідносини в наведених позивачем справах врегульовані нормами вказаного спеціального законодавства, висновків щодо застосування ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у подібних правовідносинах зазначені постанови Верховного Суду не містять (на відміну від постанов Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 724/1511/16 та від 31.10.2022 року у справі № 241/2229/20).

Однак у даній справі розглядається трудовий спір з приводу стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на користь звільненого працівника, який на час звільнення не був поліцейським чи військовослужбовцем, через що спірні правовідносини у цій справі не регулюються наведеним спеціальним законодавством, що зумовлює необхідність застосування у ній зазначених норм трудового законодавства, а тому відмінність у даній справі та у справах наведених позивачем зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Отже правовідносини у вказаних позивачем справах та у даній справі не є подібними, а тому висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі №360/4127/19, від 14.04.2021 року у справі № 620/1487/20, від 29.04.2021 року у справі №200/602/20, від 31.05.2021 року у справі № 200/13837/19, від 11.11.2021 року у справі № 200/1175/20, від 15.12.2021 року у справі № 640/20466/19 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які розглядаються у даній справі, через різне правове врегулювання.

Відносно тверджень позивача щодо не проведення відповідачем грошової компенсації щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів, на які він має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років, за періоди роботи з 24.10.2014 року по 23.10.2015 року та з 24.10.2022 року по 05.04.2023 року, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру» прокурору який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів (однак указаною нормою права порядок її надання не визначено).

Як встановлено, судом, позивач в органах прокуратури працював з 20.06.1996 року, тобто стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років він набув після 20.06.2006 року.

Отже, невикористана позивачем за 2014 рік (за період з 20.06.2014 року по 19.06.2015 року) щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів, на яку він має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років, підлягала грошовій компенсації під час його звільнення 23.10.2014 року.

За твердженням позивача належні йому при звільненні 23.10.2014 року суми були виплачені у повному обсязі, що також підтверджується відповідним розрахунковим листом та реєстрами перерахувань в банк заробітної плати за жовтень 2014 року №№ 55, 56, наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що грошова компенсація позивачу невикористаних ним таких щорічних додаткових відпусток за 2015-2023 роки (за період з 20.06.2015 року по 19.06.2023 року) проведена відповідачем під час його звільнення у квітні 2023 року, що підтверджується платіжними інструкціями від 06.04.2023 року № 204, від 24.04.2023 року № 259 та відповідним розрахунковим листом, наявними в матеріалах справи.

Отже, проведена відповідачем компенсація щорічних додаткових оплачуваних відпусток тривалістю 15 календарних днів, на які позивач має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років, охоплює наведені ним періоди роботи з 24.10.2014 року по 23.10.2015 року та з 24.10.2022 року по 05.04.2023 року, що свідчить про безпідставність позовних вимог в цій частині.

Відносно тверджень позивача щодо заниження відповідачем розміру грошової компенсації за невикористані ним відпустки, зокрема, через допущені на його думку порушення положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до розрахунків позивача кількість календарних днів відпусток (щорічна основна; додаткова відпустка, як прокурору, що має стаж роботи понад 10 років; додаткова відпустка, як учаснику бойових дій), що підлягали грошовій компенсації при його звільненні у квітні 2023 року, склала 483 календарні дні за період з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року.

При цьому з посиланням на ч. 1 ст. 75 КЗпП України позивач початок та закінчення цього періоду пов`язує з датами його поновлення на посаді з 24.10.2014 року та звільнення з 05.04.2023 року, тобто, на його думку, грошовій компенсації підлягають, як щорічна основна відпустка, так і наведені додаткові відпустки, за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Разом з тим, як встановлено судом вище, виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток, у тому числі за не використані дні додаткової відпустки окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності, ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена, а тому цей вид відпусток (а саме визначені позивачем 112 днів) правомірно не включався відповідачем у загальну кількість днів відпусток, що підлягали грошовій компенсації позивачу при його звільненні.

Так, середній заробіток працівника для оплати компенсації за невикористані відпустки визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, відповідно до п. 2 Розділу П Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку

виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки (п. 7 Розділу IV Порядку).

Як встановлено судом, наказом Генерального прокурора від 05.04.2023 року № 102к позивач звільнений з посади з 05.04.2023 року. При цьому на день звільнення позивачем не використані 359 днів щорічної основної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки (239 днів основної відпустки за період з 24.10.2014 року по 05.04.2023 року, 120 днів додаткової оплачуваної відпустки, на які позивач має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років, за період з 20.06.2015 року по 19.06.2023 року).

З урахуванням викладеного, з метою проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні відповідачем відповідно до наведених вимог законодавства обчислена його середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації (за період з 01.04.2022 року по 31.03.2023 року).

При цьому при обчисленні середньої заробітної плати для оплати позивачу компенсації за невикористані відпустки у розрахунковому періоді враховано 365 календарних днів, оскільки у період дії воєнного стану згідно із ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не застосовуються норми ст. 73 КЗпП України, якою встановлені святкові і неробочі дні.

Отже, розрахований відповідно до наведених вимог законодавства середній денний заробіток позивача становить: 165 329,88 грн. (сумарний заробіток за розрахунковий період) : 365 (кількість календарних днів розрахункового періоду) 452,96 гривні.

Сума нарахованої компенсації становить 162 612,64 грн. (452,96 х 359).

Сума виплаченої компенсації (після здійснення обов`язкових утримань і нарахувань на дохід) становить 132 456,2 грн., що підтверджується платіжними інструкціям від 06.04.2023 року № 204 та від 24.04.2023 року № 259.

При цьому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КЗпП України, грошова компенсація позивачу щорічної основної відпустки проведена відповідачем за відпрацьований робочий рік, тобто в цій частині розрахунків позивача та відповідача розбіжності відсутні.

Оскільки ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру» не визначено порядок надання додаткової оплачуваної відпустки, на які позивач має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років, а стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років позивач набув після 20.06.2006 року, період, за який підлягав грошовій компенсації це вид відпустки, обраховувався відповідачем не за відпрацьований рік, а з часу набуття позивачем права

та таку відпустку, що не суперечить наведеним положенням КЗпП України та Закону України «Про прокуратуру».

Отже, як встановлено судом вище, невикористана позивачем за 2014 рік (за період з 20.06.2014 року по 19.06.2015 року) щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів, на яку він має право як прокурор, який має стаж роботи понад 10 років, підлягала грошовій компенсації під час його звільнення 23.10.2014 року.

За твердженням позивача належні йому при звільненні 23.10.2014 року суми були виплачені у повному обсязі, що також підтверджується відповідним розрахунковим листом та реєстрами перерахувань в банк заробітної плати за жовтень 2014 року №№ 55, 56, які наявні в матеріалах справи.

Грошова компенсація позивачу невикористаних ним таких щорічних додаткових відпусток за 2015-2023 роки (за період з 20.06.2015 року по 19.06.2023 року) проведена відповідачем під час його звільнення у квітні 2023 року, що підтверджується платіжними інструкціями від 06.04.2023 року № 204, від 24.04.2023 року № 259 та відповідним розрахунковим листом, наявними в матеріалах справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем розмір грошової компенсації за невикористані позивачем відпустки обчислений правомірно, будь-яких протиправних дій з боку відповідача при цьому не допущено, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Стосовно тлумачення в даній справі норм законів суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в п.67 в справі «Вєренцов проти України» (Заява N 20372/11) зазначив, що як би чітко не було положення сформульоване, у будь-якій галузі права … існуватиме неминучий елемент судового тлумачення. Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відмову у задоволенні позову та те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання протиправними дій, стягнення грошових коштів та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач: Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону (вул. Пироговська, буд. 11, м. Одеса, 65012, ).

Суддя С.О. Cтефанов

.