Справа № 400/5611/22
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2023-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

21 липня 2023 р.справа № 400/5611/22

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачавійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачаМіністерство оборони України, Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168,

провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач або ВЧ НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство оборони України (далі третя особа), в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у нерозгляді рапортів позивача про звільнення з військової служби від 4 і 28 листопада 2022 р. та зобов`язати відповідача розглянути вказані рапорти.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що ним до ВЧ НОМЕР_1 були подані два рапорти про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю наданням постійного догляду хворій матері, які відповідач не розглянув, тим самим допустивши протиправну бездіяльність, яка порушує право позивача на прийняття обґрунтованого рішення за його рапортами.

Відповідач позов не визнав, у відзиві просив відмовити в його задоволенні. Доводячи безпідставність позовних вимог, він пояснив, що позивач порушив порядок подачі рапортів визначений п. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 р. № 548-XIV (далі Статут внутрішньої служби ЗСУ), який передбачає, що рапорт повинен подаватись безпосередньому начальнику військовослужбовця, а не до командира військової частини. По суті порушеного в рапортах питання відповідач зазначив, що ним був по суті розглянутий останній рапорт позивача від 28 листопада 2022 р. та надана обґрунтована відповідь. Додатково відповідач пояснив, що тривалий строк розгляду рапорту ОСОБА_1 обумовлений тим, що ВЧ НОМЕР_1 перебуває безпосередньо в районі ведення бойових дій.

Третя особа своїх пояснень не подала. Ухвала суду про відкриття провадження в даній адміністративній справі разом з позовом і додатками до нього були направлені третій особі на електронну адресу в Електронному суді.

Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадженні без повідомлення учасників справи.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації, через введення в Україні воєнного стану та є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 .

Згідно з п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 р. № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

4 і 28 листопада 2022 р. ОСОБА_1 до командира ВЧ НОМЕР_1 подав два рапорти однакового змісту, в яких просив звільнити його з військової служби на тій підставі, що його мати - ОСОБА_2 потребує постійного догляду, що підтверджується висновком ЛКК. Інших осіб, які можуть надати їй догляд, не має, так як чоловік ОСОБА_2 помер, а інший син постійно проживає в м. Києві та працює в Ансамблі пісні і танцю ЗСУ. Ця обставина ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. г Закону України Про військовий обов`язок і військову службу передбачена в якості обов`язкової підстави для звільнення військовослужбовця.

Досліджені судом рапорти ОСОБА_1 від 4 і 28 листопада 2022 р. як по формі так і по змісту відповідають вимогам Положення № 1153/2008.

До відзиву відповідач надав лист, яким було розглянуто рапорт позивача від 28 листопада 2022 р. та відмовлено в його задоволенні. На обґрунтування відмови, відповідач послався на те, що згідно з Статутом внутрішньої служби ЗСУ, рапорт повинен бути поданий до безпосереднього керівника, тоді як позивач подав рапорт одразу до командира ВЧ НОМЕР_1 . Також відповідач зазначив, що підстави для звільнення військовослужбовця передбачені ст. 26 ч. 2 п. 2 пп. г Закону України Про військовий обов`язок і військову службу і такої підстави для звільнення військовослужбовця зі служби, як здійснення догляду за особою, на підставі висновку ЛКК, законодавством не передбачено. Крім цього, право на звільнення може бути реалізоване тільки у випадку, коли хвора особа не має інших членів родини, які можуть надавати їй догляд. Додатково відповідач звернув увагу позивача на те, що мати позивача має другого сина ОСОБА_3 і його проживання в іншому місті не дає підстави вважати, що він не може надавати догляд матері.

Доказів розгляду рапорту позивача від 4 листопада 2022 р., відповідач суду не подав.

Як передбачено ст. 26 ч. 4 п. 2 пп. г абз. 3 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Таким чином, наведена норма спростовує заперечення відповідача, так як передбачає, що мобілізовані військовослужбовці під час воєнного стану мають право на звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворими особами з числа членів родини, що підтверджується медичним висновком або медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії.

Посилання відповідача на ст. 26 ч. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу помилкові, так як вона передбачає підстави для звільнення військовослужбовців строкової військової служби, до яких позивач не відноситься.

Суд звертає увагу відповідача на те, що ч. 4 п. 2 вказаної статті передбачає окремі та самостійні підстави для звільнення військовослужбовців під час воєнного стану та не потребує додаткового застосування інших норм цього пункту, як то помилково тлумачить відповідач.

Позивач як до своїх рапортів, так і до позовної заяви додав висновок ЛКК № 188 від 20 вересня 2022 р. з якого слідує, що ОСОБА_2 пройшла ЛКК і за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду на 1 рік та не здатна на самообслуговування.

Згідно з свідоцтвом про народження, ОСОБА_4 , є матір`ю ОСОБА_1 .

Що стосується посилань відповідача на можливість надання догляду ОСОБА_2 іншим сином ОСОБА_3 , слід зазначити, що Закон України Про військовий обов`язок і військову службу не ставить можливість звільнення з військової служби в залежність від такої обставини - право на звільнення набувається у разі наявності хворого члена родини, який потребує догляду, що підтверджується медичними документами і закон не покладає на військовослужбовця тягар доведення того, що такий догляд може (повинен) надавати тільки військовослужбовець.

Також не заслуговують на увагу аргументи відповідача про те, що позивач порушив процедуру подачі рапорту, передбачену п. 14 Статутом внутрішньої служби ЗСУ, який передбачає, що військовослужбовець повинен подавати рапорт тільки своєму безпосередньому начальнику.

Відповідно до вказаної норми, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Обидва рапорти позивача адресовані командиру ВЧ НОМЕР_1 .

Стаття 77 ч. 1, 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням цих положень, відповідач повинен був подати докази того, хто саме є безпосереднім начальником позивача, щоб стверджувати про порушення п. 14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ в цьому сенсі.

Крім цього, суд звертає увагу, що п. 14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ не регулює питання подачі військовослужбовцем саме рапорту.

Таким чином, при розгляді даної справи суд встановив, що відповідач допустив протиправну бездіяльність в частині ненадання відповіді на рапорт позивача від 4 листопада 2022 р., а при розгляді рапорту від 28 листопада 2022 р. надав невірне тлумачення нормам Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

За таких обставин, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, так як позивач в силу ст. 5 ч. 1 п. 12 Закону України Про судовий збір звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат учасники справи суду не подавали.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 (ПГУ, АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство оборони України (Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168, ), задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), яка полягає у нерозгляді рапорту ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) від 4 листопада 2022 р.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) від 28 листопада 2022 р., з урахуванням висновків суду в цій справі.

4. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням вимог розділу VI п. 3 "Прикінцеві положення" КАС України.

Суддя А. О. Мороз