Справа № 147/832/23
Суддя: Борейко О. Г.
Дата ухвалення: 2023-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 147/832/23
Провадження № 2-а/147/7/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Борейко О. Г.,

із секретарем Прокопенко В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області, інспектора СРПП Седляка Віктора Вікторовича, який проходить службу у ВП №1 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

28 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області з позовом до Відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, інспектора сектору реагування патрульної поліції Відділення поліції №2 Гайсинського районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області Сафюка В. О., Головного управління Національної поліції у Вінницькій області області в якому просить скасувати постанову серії БАБ №138376 від 16 червня 2023 року, якою його, було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу за ч. 1 ст. 121 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення відносно нього просить закрити.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що інспектор поліції здійснив зупинку автомобіля без підстав, передбачених ст. ст. 32, 35 Закону «Про поліцію», та в порушення вимог ст. 16 Закону «Про дорожній рух», так як одразу ж не повідомив конкретну (дійсну) причину зупинки транспортного засобу. ОСОБА_1 не являється власником транспортного засобу марки «ЗІЛ 131» д.н.з. НОМЕР_1 , тому інформацією про автомобіль не володіє. За дорученням власника автомобіля ОСОБА_2 ОСОБА_1 переганяв автомобіль із одного пункту в інший. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 виданого 13.04.2012 маса автомобіля ЗІЛ 131 без навантаження 6460, а повна маса 11685, у свою чергу відсутність (від`єднання) встановленого маніпулятора ПЭФ-1 не призводить до зміни повної маси та її розподілу по осях, розміщення центру ваги, типу двигуна, його ваги і потужності, колісної бази чи колісної формули, системи гальмівного і рульового керування та трансмісії, зокрема для роботи на газовому моторному паливі та альтернативних видах рідкого і газового палива. Диспозицією ч. 1 ст. 121 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, відповідно до встановлених правил, норм і стандартів. Приймаючи рішення про накладення адміністративного стягнення за вчинення ОСОБА_1 правопорушення, відповідач, як посадова особа Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, вважав доведеними обставини вчинення правопорушення за ч. 1 ст. 121 КУпАП, однак доказів на підтвердження викладеного у постанові до постанови не долучив. ОСОБА_1 було неодноразово повідомлено, що власник автомобіля ОСОБА_2 щороку проходить обов`язковий технічний контроль, так як ЗІЛ 131 є вантажним автомобілем вантажопідйомністю 3,5 тони, типу самоскид, в особливих відмітках свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу міститься запис про встановлення крану маніпулятора ПЭФ-1 А, ГБО/ЗНГ. У протоколі перевірки технічного стану транспортного засобу від 01.08.2022, автомобіль «ЗІЛ 131», реєстраційний номер НОМЕР_1 пройшов технічний контроль, за наслідками якого визнаний «технічно справним», дата чергового проходження обов`язкового технічного контролю: не пізніше 01.08.2023. Під час технічного контролю 01.08.2022 маніпулятор відсутній, як вбачається з фото копії протоколу. Наявність на транспортному засобі кузова чи крану маніпулятора ПЭФ-1 А, ГБО/ЗНГ не є переобладнанням транспортного засобу оскільки до реєстраційних документів внесені щодо цього відомості. Влаштування на транспортному засобі як кузову так і крану маніпулятора не являється переобладнанням транспортного засобу оскільки щодо цих деталей автомобіля внесені відомості до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Посилання на жоден із доказів, які передбачені ст. 251 КУпАП, у винесеній постанові відсутні. Разом з тим, постанова про адміністративне правопорушення, не містить доказів того, що відсутність (від`єднання) встановленого маніпулятора ПЭФ-1 призвело до зміни повної маси та її розподілу по осях, розміщення центру ваги та негативно вплинуло на роботу автомобіля, що є забороною для експлуатації транспортного засобу. Єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, є спірна постанова, однак, зазначена постанова є предметом спору між сторонами та не може розглядатися, як доказ, за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові. Позивач вважає, що вищевказана постанова є необґрунтованою, незаконною та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Ухвалою судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 29 червня 2023 року було відкрито спрощене позовне провадження у адміністративній справі за вказаним позовом та роз`яснено відповідачам право надати відзив на позов.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 07.07.2023 постановлено задовольнити клопотання представника позивача - адвоката Бодачевського Ростислава Валерійовича про заміну первісного відповідача на належного; замінено в адміністративній справі первісного відповідача - інспектора сектору реагування патрульної поліції Відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Сафюка Віктора Олеговича на належного - інспектора СРПП Седляка Віктора Вікторовича, який проходить службу у ВП №1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області (23800, смт Теплик, вул. Чорновола, 1); дозгляд справи відкладено на 10 годину 00 хвилин 21 липня 2023 року, про що повідомлено осіб, які беруть участь у справі та роз`яснено відповідачу, що у строк до 21 липня 2023 року він має право подати письмовий відзив на позовну заяву з нормативно обґрунтованими поясненнями по суті заявлених вимог у порядку, передбаченому ст. ст. 162, 261 КАС України.

14 липня 2023 року на адресу суду від ГУ НП у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі посилаючись на те, що 16.06.2023 о 19:20 год. Позивач - ОСОБА_3 на автодорозі Теплик-Марківка керуючи автомобілем «ЗІЛ» д.н.з. НОМЕР_1 , був зупинений інспектором СРПП ВП №1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Сафюком В. О. у зв`язку з проведенням комплексу цільових, профілактичних заходів спрямованих на забезпечення законності перевезення продукції лісового господарства автомобільним транспортом, документуванням фактів незаконної порубки чи обробки деревини (доручення ГУНП у Вінницькій області від 18.08.2020 №899/01/11-2020), оскільки водієм вищевказаного автомобіля здійснювалось перевезення деревини. В подальшому при перевірці документів у позивача, інспектором СРПП ВП №1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Сафюком В. О. було виявлено невідповідність у технічних характеристиках транспортного засобу та його свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, а саме з від`ємним маніпулятором ПЄФ-1, що в свою чергу вказувало на порушення вимог п.п. 31.3 «а» та 32 ПДР України. Надалі, інспектором СРПП ВП №1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Сафюком В. О. було винесено постанову серії БАБ №138376 від 16.06.2023, якою притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено штраф в сумі 340 грн. Вказане адміністративне правопорушення підтверджується винесеною постановою та наявним відеозаписом. Оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення винесена інспектором з огляду на те, що 16.06.2023 позивач керуючи транспортним засобом, у якого здійснено переобладнання вантажного відсіку та не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу, чим порушив ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП. Відповідач стверджує, що дії інспектора щодо виявлення 16.06.2023 факту адміністративного правопорушення - ОСОБА_3 є правомірним та законним, стягнення, передбачене ч. 1 ст.121 КУпАП, накладено інспектором у межах наданих йому повноважень і лише під час виконання службових обов`язків та були здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства України та зафіксовані у постанові про накладення адміністративного стягнення серії БАБ №138376.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат Бодачевський Р. В. в судове засідання не з`явилися, однак на адресу суду надійшла заява, в якій просять розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Позов підтримують та просять при ухваленні рішення вирішити питання про стягнення витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи наявні довідки про доставку електронних листів та розписки про отримання повісток.

На підставі ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Оцінивши безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно досліджені під час судового розгляду докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Положеннями ст. ст.251, 280 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Аналізуючи норми вище наведеного законодавства, суд зазначає, що для притягнення особи до адміністративної відповідальності і встановлення її вини, необхідна наявність відповідних доказів.

Суд, розглянувши матеріали справи, зазначає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КУпАП не доведена.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що згідно з постановою у справі про адміністративне правопорушення серії БАБ №138376 від 16 червня 2023 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено штраф в розмірі 340 грн. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 16.06.2023 о 19 год. 20 хв. на автодорозі Теплик-Марківка керував автомобілем ЗІЛ-131 д.н.з. НОМЕР_1 з переобладнанням (від`єднав маніпулятор ПЭФ-1) встановивши кузов з порушенням вимог стандартів і правил і нормативів щодо безпеки дорожнього руху п.п. 31.3 а ПДР та п.п. 32.2 та скоїв адміністративне правлпорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст.121 КУпАП, адміністративна відповідальність настає за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» до учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Згідно з частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з пунктом 31.3 а ПДР України забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством: у разі їх виготовлення або переобладнання з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху.

Приписами пункту 32.2 ПДР України унормовано, що з територіальними органами з надання сервісних послуг МВС узгоджуються: технічні вимоги, конструкція та встановлення на транспортних засобах спеціальних звукових і світлових сигнальних пристроїв (крім встановлення проблискового маячка оранжевого кольору на великогабаритних та великовагових транспортних засобах, на сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м, на механічних транспортних засобах дорожньо-експлуатаційної служби, на транспортних засобах спеціального, спеціалізованого призначення та на транспортних засобах із розпізнавальним знаком "Діти"), світлових покажчиків та розпізнавальних знаків автомобілів аварійної служби, а також нанесення білих смуг під нахилом на зовнішніх бокових поверхнях транспортних засобів; переобладнання транспортних засобів.

З територіальними органами з надання сервісних послуг МВС узгоджуються також інші питання, передбачені законодавчими актами.

Відповідно до приписів ст. 33 Закону України «Про дорожній рух» технічний стан транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, у частині, що стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, має відповідати правилам, нормативам, затвердженим у встановленому порядку. Обов`язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 32 зазначеного вище закону, переобладнання, що призвело до зміни облікових даних механічного транспортного засобу, повинно бути відображено у його реєстраційних документах. Переобладнання транспортних засобів здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 18 Порядку переобладнання транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2010 №607 (далі за текстом Порядок від 21.07.2010 №607) перереєстрація транспортного засобу, що переобладнаний, проводиться територіальним органом з надання сервісних послуг МВС відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388.

Приписами пункту 37 Порядку №1388 від 07.09.1998, зокрема, визначено, що власникам переобладнаних транспортних засобів видаються нові свідоцтва про реєстрацію (зокрема за бажанням заявника в електронній формі без виготовлення їх на бланку) із зазначенням нових ідентифікаційних номерів складових частин або особливостей конструкції, що виникли в результаті змін в ній. У таких свідоцтвах зазначається рік випуску легкового автомобіля або виготовленого на його базі автомобіля, який повинен відповідати року випуску встановленого кузова. Рік випуску такого автомобіля не змінюється, якщо неможливо встановити рік випуску його кузова. Вивільнені після переобладнання або ремонту складові частини, що мають ідентифікаційні номери, залишаються в розпорядженні власників. За зверненням власника сервісні центри МВС видають довідки встановленого зразка на такі складові частини.

Відповідно до приписів ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті. Обов`язковий технічний контроль транспортного засобу передбачає перевірку технічного стану транспортного засобу, а саме: системи гальмового і рульового керування, зовнішніх світлових приладів, пневматичних шин та коліс, світлопропускання скла, газобалонного обладнання (за наявності), інших елементів у частині, що безпосередньо стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища. Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.

Періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить: для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тонни, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку . На кожний транспортний засіб, що пройшов обов`язковий технічний контроль і визнаний технічно справним, суб`єкт проведення обов`язкового технічного контролю складає протокол перевірки його технічного стану, який видається водію транспортного засобу. У протоколі зазначається строк чергового проходження обов`язкового технічного контролю транспортного засобу відповідно до періодичності проходження, встановленої частиною восьмою цієї статті. Технічний опис та зразок протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу затверджує Кабінет Міністрів України.

В той же час, за приписами абзацу 4 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про дорожній рух» експлуатація транспортних засобів також забороняється в разі: виявлення технічних несправностей і невідповідності вимогам правил, норм, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також неукомплектованості відповідно до призначення.

Згідно з п. 1 Порядку 21.07.2010 №607 Порядок визначає процедуру переобладнання транспортних засобів, призначених для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування, що призводить до зміни повної маси та її розподілу по осях, розміщення центру ваги, типу двигуна, його ваги і потужності, колісної бази чи колісної формули, системи гальмового і рульового керування та трансмісії, зокрема для роботи на газовому моторному паливі та альтернативних видах рідкого і газового палива.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 виданого 13.04.2012 маса автомобіля ЗІЛ 131 без навантаження 6460, а повна маса 11685 (а.с. 8), у свою чергу відсутність (від`єднання) встановленого маніпулятора ПЭФ-1 не призводить до зміни повної маси та її розподілу по осях, розміщення центру ваги, типу двигуна, його ваги і потужності, колісної бази чи колісної формули, системи гальмівного і рульового керування та трансмісії, зокрема для роботи на газовому моторному паливі та альтернативних видах рідкого і газового палива.

З матеріалів справи встановлено, що власник автомобіля ОСОБА_2 щороку проходить обов`язковий технічний контроль, так як ЗІЛ 131 є вантажним автомобілем вантажопідйомністю 3,5 тони, типу самоскид, в особливих відмітках свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу міститься запис про встановлення крану маніпулятора ПЭФ-1 А, ГБО/ЗНГ.

У протоколі перевірки технічного стану транспортного засобу від 01.08.2022, автомобіль «ЗІЛ 131», реєстраційний номер НОМЕР_1 пройшов технічний контроль, за наслідками якого визнаний «технічно справним», дата чергового проходження обов`язкового технічного контролю: не пізніше 01.08.2023. Під час технічного контролю 01.08.2022 маніпулятор відсутній, як вбачається з фото копії протоколу (а.с. 16). Наявність на транспортному засобі кузова чи крану маніпулятора ПЭФ-1 А, ГБО/ЗНГ не є переобладнанням транспортного засобу оскільки до реєстраційних документів внесені щодо цього відомості. Влаштування на транспортному засобі як кузову так і крану маніпулятора не являється переобладнанням транспортного засобу оскільки щодо цих деталей автомобіля внесені відомості до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Таким чином, постанова про адміністративне правопорушення, не містить доказів того, що відсутність (від`єднання) встановленого маніпулятора ПЭФ-1 призвело до зміни повної маси та її розподілу по осях, розміщення центру ваги та негативно вплинуло на роботу автомобіля, що є забороною для експлуатації транспортного засобу.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, відповідач будь-яких доказів на підтвердження обставин, вказаних в оскаржуваній постанові не надав. Посилання відповідача на те, що позивач 16.06.2023 керуючи транспортним засобом, у якого здійснено переобладнання вантажного відсіку та не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу, чим порушив ПДР України, не знайшло свого підтвердження, оскільки жодних доказів для з`ясування цих обставин відповідачем не було надано.

Тобто, відповідачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що позивач порушив вимоги п. 31.3 «а» та п. 32.2 ПДР України.

Будь-яких доказів, які б свідчили про вчинення позивачем порушенням правил дорожнього руху при винесенні оскаржуваної постанови не надано.

Так, єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення.

Однак, суд вважає, що зазначена постанова є саме предметом спору між сторонами та не може розглядатися як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин, вказаних в оскаржуваній постанові (постанова Верховного Суду від 26.04.2018 у справі № 338/1/17, № рішення 73700340).

Також суд звертає увагу, що відповідач на підтвердження правомірності оскарженої постанови зазначив, що вказане адміністративне правопорушення підтверджується винесеною постановою та наявним відеозаписом.

Оцінюючи диск доданий відповідачем ГУНП у Вінницькій області до відзиву на позов, варто зазначити таке.

Відповідно до ч.3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).

Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України №1026 від 18.12.2018 містить чіткий перелік пристроїв, за допомогою яких поліції надано право проводити відеофіксацію.

Із постанови серія БАВ №138376 від 16.06.2023 вбачається, що відеофіксація правопорушення не здійснювалася, графа 7 «До постанови додаються» не містить даних про проведення відеофіксації. Крім того, відсутні будь-які відомості, які б вказували, що порушення правил дорожнього руху, в даному випадку невідповідність у технічних характеристиках транспортного засобу та його свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, а саме з від`ємним маніпулятором ПЄФ-1, зафіксовано у режимі фотозйомки чи відеозапису, також не має посилання на адресу вебсайту в мережі Інтернет, на якому особа могла б ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, крім того не зазначено даних про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху є імперативним обов`язком співробітника поліції (ч.3 ст. 283 КУпАП).

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, наданий відповідачем СД-диск не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, також в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №428/2769/17.

Крім того, суд звертає увагу, що наданий відповідачем СД-диск із записними на ньому відео не містить жодної доказової інформації, що ставиться у вину позивачу ОСОБА_1 відповідно до оскаржуваної постанови, оскільки відеозапис вівся вже під час процедури винесення постанови, звук на відео нечіткий та нерозбірливий і неможливо зрозуміти, що відбувається, не чути змісту розмови водія і поліцейського, натомість чути приватну розмову по телефону особи, яка здійснювала відеозапис.

У відзиві на позовну заяву ГУ НП у Вінницькій області викладено обставини, які не відповідають обставинам даної адміністративної справи, оскільки у відзиві зазначено про притягнення до адміністративної відповідальності на підставі оскаржуваної постанови ОСОБА_4 , в той час, як позивачем є ОСОБА_5 . Також у відзиві зазначено, що оскаржувана постанова складена інспектором СРПП ВП №1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Сафюком В. О., тоді як відповідно до листа ВП №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області від 03.07.2023 випливає, що оскаржувану постанову винесено інспектором СРПП Седляком В. В, який проходить службу у ВП №1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, а ухвалою суду від 07.07.2023 замінено неналежного відповідача з інспектора сектору реагування патрульної поліції Відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Сафюка Віктора Олеговича на належного - інспектора СРПП Седляка Віктора Вікторовича, який проходить службу у ВП №1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області (23800, смт Теплик, вул. Чорновола, 1).

Згідно із змістом ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, а також відомості про роз`яснення прав, відповідності до ст. 268 КУпАП.

Проте, в постанові серії БАБ №138376 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відсутні відомості щодо будь-яких доказів правопорушення, що вказує на невідповідність постанови вимогам ст. 283 та ст.284 КУпАП.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів у підтвердження вини водія ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення відповідачем не надано, посилання на них у постанові відсутнє.

Разом з тим, потрібно врахувати, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (частина 2 статті 77 КАС України), тобто саме відповідач в разі заперечення позивачем обставин притягнення його до адміністративної відповідальності зобов`язаний доводити правомірність своїх дій. На чому наголошено і в постанові Верховного Суду від 13.02.2020 в справі № 524/9716/16-а.

Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, ту обставину, що відповідачем не було надано суду доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП України, суд дійшов висновку про те, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності була винесена без достатніх правових підстав.

Щодо доводів позивача в частині відсутності підстав для зупинки водія транспортного засобу, а також порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно нього, суд зазначає таке.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 травня 2015 року №5-рп/2015 вказав, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Відповідно до статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, зокрема, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

За правилами статті 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

У наведених положеннях правових норм визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

У постанові від 17 липня 2019 року у справі № 655/470/16-а Верховний Суд підкреслив, що стаття 278 КУпАП вказує на те, що працівник патрульної поліції зобов`язаний дотримуватись вимог статті 283 КУпАП, яка зазначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.

Наведене дозволяє дійти висновку, що положення КУпАП закріплюють процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на роз`яснення права для зупинки транспортного засобу і надання письмових пояснень особою, яка притягується до адміністративної відповідальності. Недотримання інспектором поліції у процесі винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, визначеної КУпАП процедури призводить до порушення прав особи, визначених статтею 268 КУпАП , що є самостійною підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Так, судом не встановлено, а відповідачами не доведено факту дотримання поліцейським процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача, відповідно, наявні самостійні підстави для скасування оскаржуваної постанови.

Більш того, суд наголошує, що саме по собі описання адміністративного правопорушення у оскаржуваній постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2019 року у справі № 712/12830/16-а, від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

При цьому, відповідно до закріпленого в статті 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Тож, згідно з принципом презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Окрім зазначеного вище, суд звертає увагу, що усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень тлумачаться на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач.

Отже, оскільки у матеріалах справи відсутні достатні, належні та допустимі докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КУпАП, то відсутні підстави вважати про вчинення позивачем вказаного адміністративного правопорушення.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Варто зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно з приписами пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку відповідачем, в порушення вимог 72 КАС України, не виконано обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не надано належних і допустимих доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що у свою чергу не дає можливості встановити винність позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, з урахуванням того, що відповідачем 1 не доведено, а судом не встановлено правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 126 КУпАП, суд дійшов висновку щодо обгрунтованості заявлених позовних вимог, відповідно, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що ним було сплачено судовий збір при зверненні з адміністративним позовом до суду у розмірі 536,80 грн., представником позивача у заяві від 21.07.2023 заявлено про вирішення питання про стягнення витрат ОСОБА_1 при ухваленні рішення.

Згідно з ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, зокрема вони підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 536,80 грн., що підтверджується квитанцією 0.0..1 від 23.06.2023 (а.с. 5).

Отже, на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору.

Зі змісту заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу у цій справі позивачем оцінено у наступних розмірах: вартість правничої допомоги в сумі 3000 грн.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч.4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатську діяльність" передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Склад та розмір судових витрат, зокрема, на професійну правничу допомогу та/або проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.02.2020 у справі №280/1765/19.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 21.05.2020 у справі № 240/3888/19, від 11.02.2021 у справі № 520/9115/19.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача адвокатом Бодачевським Р. В. надано: квитанцію №24 від 20.07.2023 на суму 3000,00 грн., акт прийома-передачі виконаних робіт від 21.07.2023; договір №б/н про надання правової допомоги від 19.06.2023, укладений між адвокатом Бодачевським Р. В. та Басарабом М. М. Крім того, надано суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Бодачевського Р. В. та ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1083620.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд вважає, що такі витрати були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально, однак розмір понесених витрат на правничу допомогу є значно завищеним щодо іншої сторони спору, не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, витраченим адвокатом часом та значення спору для сторони.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином враховуючи обсяг позовної заяви, доданих до неї документів (копії паспорта позивача, копії картки платника податків, копія оскарженої постанови, світлокопії транспорного засобу), виконані адвокатом роботи (надані послуги), час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих послуг та виконаних робіт, предмет спору та категорію (складність) справи, надані матеріали та пояснення по справі, зміну первісного відповідача належним, з урахуванням помилкового визначення первісного відповідача, через погану якість копії оскаржуваної постанови, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню частина судових витрат, понесена позивачем на правову допомогу, а саме 1500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 3, що відповідає засадам розумності, співмірності та справедливості.

Керуючись ст.ст. 9, 10, 121, 245, 246, 251, 258, 268, 280, 283 КУпАП, ст. ст. 77, 241, 246, 255, 263, 286, 295 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області, інспектора СРПП Седляка Віктора Вікторовича, який проходить службу у ВП №1 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №138376 від 16 червня 2023 року складену інспектором поліції СРПП ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Седляком Вікторем Вікторовичем про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.) та 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 коп.) витрат за надану професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - інспектор СРПП Відділення поліції № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Седляк Віктор Вікторович, адреса: вул. Чорновола, 1, смт Теплик, Вінницька область, 23800;

відповідач - Відділення поліції №2 Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, адреса: вул. Соборна, 102, смт Тростянець, Гайсинський район, Вінницька область, 24300;

відповідач - Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, адреса місцезнаходження: вул. Театральна,10, м. Вінниця, 21050 код ЄДРПОУ - 40108672.

Суддя О. Г. Борейко