Справа № 200/2379/23
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2023-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2023 року Справа№200/2379/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до

Головного управління Держпраці у Донецькій області (адреса: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, 82, )

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористані дні відпустки

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області, в якому просить стягнути з Головного управління Держпраці у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.10.2020 по 13.01.2022 (день звільнення) в сумі 463030,29 грн. та компенсацію за невикористані 134 календарні дні відпустки в сумі 139992,48 грн.

Ухвалою від 31 травня 2023 року суд залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху. 02 червня 2023 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 05 червня 2023 року суд прийняв до розгляду позовну заяву позивача, відкрив провадження в адміністративній справі № 200/2379/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 10 липня 2023 року суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про прискорення розгляду адміністративної справи № 200/2379/23

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.

За правилами частини 5 та частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 02 листопада 2015 року вона обіймала посаду начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області. Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 01.11.2019 № 423-к введено в дію новий штатний розпис на 2020 рік, яким внаслідок зміни структури та штатного розпису Головного управління Держпраці у Донецькій області з 01 січня 2020 року, зокрема, ліквідовано у складі управління з питань праці 4 відділи контролю за напрямками (південного, західного, північного, східного) та утворено у складі управління з питань праці 2 відділи контролю північно-східного напрямку та південно-західного напрямку. Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області № 516-к від 24 грудня 2019 року позивача з 1 січня 2020 року переведено з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці на посаду головного державного інспектора відділу контролю північно-східного напрямку управління з питань праці у зв`язку зі зміною структури та штату. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 200/1178/20-а зазначений наказ визнано протиправним та скасовано; позивача поновлено на займаній до 01 січня 2020 року посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області. Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 29 жовтня 2020 року № 386-к позивача поновлено на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області з 01 січня 2020 року. Після ознайомлення із зазначеним наказом 04 листопада 2020 року позивачу було вручено повідомлення про ліквідацію посади та запропоновано продовжити проходження державної служби на нижчий посаді. Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 4 грудня 2020 року № 436-к позивача переведено на нижчу посаду головного державного інспектора відділу контролю північно-східного напрямку з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області на підставі повідомлення про ліквідацію посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області з 01 січня 2020 року. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі № 200/12089/20-а визнано протиправним та скасовано наказ від 4 грудня 2020 року № 436-к; позивача поновлено на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області, на якій вона працювала до 01 січня 2020 року (до її скорочення). Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 25 серпня 2021 року № 123-лк позивача поновлено на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці області. Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28.12.2021 №143- лк позивача звільнено 13 січня 2022 року з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Донецькій області відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Згідно наказу передбачено виплатити компенсацію за 67 календарних днів відпустки. На момент звільнення 13 січня 2022 року та в подальшому з нею не проведено повний розрахунок та виплату всіх сум, що належать їй від Головного управління Держпраці у Донецькій області. Листом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 27.02.2023 за №09вих/ЛК-23 повідомлено про проведення всіх розрахунків при звільненні позивача 13 січня 2022 року в грудні 2021 року, тобто в місяці що передує місяцю звільнення. Оскільки, з 01 січня 2020 року позивач перебувала в вимушеному прогулі, то на дату звільнення 13 січня 2022 року та в подальшому не здійснено повний розрахунок за період відпусток. Відповідачем невірно визначено кількість днів невикористаних відпусток. Отже, компенсація за невикористані 134 дні відпустки має складати на дату звільнення 139992,48 грн.

Позивач посилається на проведення в Головному управлінні Держпраці у Донецькій області кадрових та бухгалтерських маніпуляцій з первинними документами, а також не забезпечення щодо неї достовірного обліку робочого часу та бухгалтерського обліку оплати праці. В штатному розписі, який є також фінансовим документом, відсутній відділ контролю східного напрямку управління з питань праці, а відповідно відсутня посада начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці та не встановлено посадовий оклад для неї. Відсутність посади унеможливлює надання відпусток, оскільки відсутній сам процес праці, а відповідно і відпочинок від праці. Довідка про доходи за I квартал 2020 - I квартал 2023 від 24 травня 2023 року свідчить про не здійснення нарахування в день звільнення 13 січня 2022 року сум заробітної плати та компенсаційних виплат. А також підтверджує не надання відомостей про звільнення з роботи 13 січня 2022 року до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". За данними довідки про доходи від 24 травня 2023 року доходи за кодом 101 - Заробiтна плата за січень - грудень 2020 року не співпадають з доходами, з яких нараховано та сплачено ЄСВ за I квартал 2020 - IV квартал 2020 року, оскільки там не відображені нарахування середньої заробітної плати по періодах вимушеного прогулу згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 200/1178/20-а. Головне управління Держпраці у Донецькій області як роботодавець не забезпечило достовірний облік виконуваної позивачем роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, що привело до невірних розрахунків оплати праці з 01 січня 2020 року та надання недостовірної звітності.

Крім того, позивач зазначила, що судова практика чітко дотримується позиції, згідно з якою у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, поновлення здійснюється шляхом її введення до чинного штатного розпису або призначення працівника на рівнозначну посаду. Відповідач вдався до кадрових маніпуляцій та двічі поновив її на скороченій посаді поза штатом та після припинення з 13 січня 2021 року повноважень державного органу. Фактичний допуск до виконання посадових обов`язків був неможливий через зміни структури державного органу та скорочення штатної одиниці, а також в подальшому припинення повноважень державного органу з 13 січня 2021 року. Оскільки посаду, щодо якої відбулась імітація поновлення, не введено до штатного розпису, а в подальшому припинено повноваження державного органу, відповідно позивачка продовжувала перебувати в вимушеному прогулі, який розпочався з 01 січня 2020 року через незаконне переведення.

Відповідач надав суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 , просив у позові відмовити. Відзив обґрунтований наступним.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.10.2020 року по 13.01.2022 року відповідач зазначив, що на виконання рішення суду від 20 серпня 2021 року по справі 200/12089/20-а скасовано наказ Управління Держпраці від 04.12.2020 року №436-к «Про переведення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Управління Держпраці, про що винесено Наказ Управління Держпраці від 25 серпня 2021 року №123-лк. Таким чином, час вимушеного прогулу у контексті справи 200/12089/20-а розпочався 04 грудня 2020 року (день видання наказу про переведення на іншу посаду) та закінчився 20 серпня 2021 року (день винесення рішення про поновлення на попередній посаді). Відповідач посилається на постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), в якій зроблено висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 04 грудня 2020 року - 20 серпня 2021 року. Після поновлення на посаді позивачка жодного разу не з`являлася на робоче місце, згодом, з підстав ліквідації державного органу, було видано наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28.12.2022 №143-лк про звільнення позивача 13 січня 2022 року з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі 200/3220/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області, в якому позивачка просила суд: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28.12.2021 №143-лк про звільнення позивача 13 січня 2022 року з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області; поновити позивача на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області; стягнути з Головного управління Держпраці у Донецькій області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 січня 2022 року по день прийняття рішення по справі; - задоволено частково. Змінено формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області, зазначивши в якості підстави для її звільнення «реорганізацію Головного управління Держпраці у Донецькій області відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Таким чином, враховуючи те, що у справі 200/3220/22 судом відмовлено в поновлені ОСОБА_1 на посаді, відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 20 серпня 2020 року 13 січня 2022 року. Відповідач наголошує, що позивач у заяві обґрунтовує перебування у вимушеному прогулі неможливістю фактичного доступу до виконання посадових обов`язків через зміни структури державного органу, скорочення штатної одиниці, припинення повноважень державного органу з 13 січня 2021 року. На виконання рішення суду по справі 200/1178/20-а, 200/12990/21 відповідач поновив позивача на посаді зазначеній у рішенні суду. Неможливість виконання посадових обов`язків після поновлення на попередній посаді є оціночним судженням позивача, відповідач звертає увагу на нез`явлення позивача на робоче місце протягом всього часу після поновлень (дані факти не є спірними). Питання про поновлення на роботі позивача без фактичного допуску до роботи при поновленні на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Державної служби України у Донецькій області на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №200/1178/20-а та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі №200/12089/20-а було предметом судового розгляду по справі 200/12862/21. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.12.2021 року у справі 200/12862/21 (набрало законної сили 19.12.2022 року) щодо вимог позивача про визнання періоду з 13 жовтня 2020 року вимушеним прогулом та стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу позивачу було відмовлено. Управлінням Держпраці листом від 26.08.2021 року № 20/388-лк/20/21 повідомлено позивачу про необхідність прибути до ліквідаційної комісії Управління Держпраці та зайняти своє робоче місце. Про можливість проходження державної служби після передачі повноважень правонаступнику свідчить облік робочого часу працівників Управління Держпраці після 13 січня 2021 року, який відображений у копіях табелів обліку робочого часу. Крім того, не знаходить свого підтвердження судження позивача про здійснення відповідачем кадрових маніпуляцій, що виявилося в поновлені двічі на скороченій посаді, адже у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Стосовно визначення складових заробітної плати та оплати праці при поновленні на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці відповідач зазначив, що визначення умов праці, функціональних обов`язків, умов оплати, дати допуску до роботи, тобто всіх істотних умов трудового договору здійснюється у відповідності до вимог ЗУ «Про державну службу» саме при призначенні на посаду. Позивачка поновлювалася на роботі саме за вищезазначеними рішеннями судів, в яких не передбачено повторне виконання вимог передбачених розділом IV «Вступ на державну службу», ЗУ «Про державну службу», тобто при прийнятті особи на державну службу. У разі виконання роботи за трудовим договором після поновлення ОСОБА_1 наказом від 25 серпня 2021 року №123-ЛК на посаді начальника відділу контродю східного напрямку управління з питань праці Управління Держпраці до складових заробітної плати (робота повний робочий місяць) за серпень 2021 року мали входити нарахування окладу 7050 грн., надбавки за ранг 500 грн., надбавка за вислугу 3525 грн.

Щодо вимоги про стягнення компенсації за невикористані 134 календарні дні відпустки відповідач зазначив, що з 04.11.2020 по 13.11.2020 (10 календарних днів) позивач перебувала у соціальній відпустці, як одинока мати, з 16.11.2020 по 30.11.2020 року (15 календарних днів) - у додатковій відпустці за строк державної служби більше ніж 27 років. Також позивачубуло надано основну щорічну оплачувану відпустку з виплатою грошової допомоги на оздоровлення з 01.12.2020 по 31.12.2020 (30 календарних днів) за період роботи 01.08.2019 по 31.07.2020 рік. Щодо компенсації 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2020 по 31.07.2021 року, 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби більше 28 років, 10 календарних днів щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2021 рік, 10 календарних днів щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2022 рік. Всі розрахунки проведені та здійснені Щодо компенсації 14 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2021 по 13.01.2022 року відповідач зазначив, що за період роботи 01.08.2021 по 20.08.2021 рік виплачено при звільненні у грудні 2021 року 2 календарних дні компенсації. Відповідач наголосив, що здійснення виплати всіх сум, які належать при звільненні, напередодні звільнення, жодним чином не порушує права позивача, та не може свідчити про не проведення таких виплат. Компенсація інших 12 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 20.08.2021 по 13.01.2022 року позивачу не належить з огляду на те, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.08.2021 у справі №200/12089/20-а позивача було поновлено на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області З дня поновлення на посаді ОСОБА_1 жодного разу не з`являлася на роботу до Управління Держпраці, а також на листи Управління Держпраці щодо пояснень причин неявки не відповіла. Серед періодів, які зараховують до стажу для щорічної основної відпустки, визначених ст. 6 Закону України «Про відпустки» немає ні неявок із нез`ясованих причин, ні прогулів, ні простоїв із вини працівника.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянкою України, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи.

Відповідач, Головне управління Держпраці у Донецькій області, , юридична адреса: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, буд. 82, є органом державної влади; перебуває у стані припинення; є належним відповідачем у справі.

ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці, як така, що була зарахована до кадрового резерву з 02.11.2015 року, присвоєно 10 ранг державного службовця п`ятої категорії посад. Зазначені обставини встановлено рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року по справі № 200/1178/20-а, яке набрало законної сили 20 січня 2021 року.

Наказом № 423-5 від 1 листопада 2019 року з 1 січня 2020 року введено в дію штатний розпис Головного управління Держпраці у Донецькій області на 2020 рік, відповідно до якого ліквідовано у складі управління з питань праці: відділ контролю південного напрямку - штатною чисельністю 15 одиниць (начальник відділу - 1 одиниця, заступник начальника відділу - 1 одиниця, головний державний інспектор - 13 одиниць), відділ контролю північного напрямку - штатною чисельністю 16 одиниць (начальник відділу - 1 одиниця, заступник начальника відділу - 1 одиниця, головний державний інспектор - 13 одиниць, старший інспектор - 1 одиниця), відділ контролю західного напрямку - штатною чисельністю 15 одиниць (начальник відділу - 1 одиниця, заступник начальника відділу - 1 одиниця, головний державний інспектор - 13 одиниць), відділ контролю східного напрямку - штатною чисельністю 15 одиниць (начальник відділу - 1 одиниця, заступник начальника відділу - 1 одиниця, головний державний інспектор - 13 одиниць). Утворено у складі управління з питань праці: відділ контролю південно-західного напрямку - штатною чисельністю 28 одиниць (заступник начальника управління - начальник відділу - 1 одиниця, заступник начальника відділу - 1 одиниця, головний державний інспектор - 25 одиниць, старший інспектор - 1 одиниця); відділ контролю північно-східного напрямку - штатною чисельністю 28 одиниць (заступник начальника управління - начальник відділу - 1 одиниця, заступник начальника відділу - 1 одиниця, головний державний інспектор - 25 одиниць, старший інспектор - 1 одиниця); сектор аналітичного забезпечення та контролю діяльності управління з питань праці - штатною чисельністю 5 одиниць, головний спеціаліст - 2 одиниці, старший інспектор - 2 одиниці, водій автотранспортних заходів - 1 одиниця, прибиральник службових приміщень - 1 одиниця.

Наказом № 516-к від 24.12.2019 р. ОСОБА_1 , начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці з 01 січня 2020 р. було переведено на посаду головного державного інспектора відділу контролю північносхідного напрямку управління з посадовим окладом відповідно до штатного розгляду, зі збереженням раніше встановлених надбавок. Зазначена обставина встановлена рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року№ 200/12089/20-а, яке постановою Першого апеляційного суду від 24 січня 2022 року залишено без змін та набрадо законної сили 24 січня 2022 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року по справі № 200/1178/20-а, яке набрало чинності 20 січня 2021 року, визнано протиправним та скасовано наказ № 516-к від 24 грудня 2019 року Головного управління Держпраці у Донецькій області про переведення ОСОБА_1 з посади начальника відділу контролю східного напряму управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області з 1 січня 2020 року на посаду головного державного інспектора відділу контролю північно-східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області з 1 січня 2020 року; вирішено стягнути з Головного управління Держпраці у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 січня 2020 року по 12 жовтня 2020 року в сумі 254 258,29 грн.

Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 29 жовтня 2020 року № 386-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », за підписом тимчасово виконуючого обов`язки начальника управління ОСОБА_2 , на виконання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року по справі № 200/1178/20-а, ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року по справі № 200/1178/20-а: скасовано наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області № 516-к від 24 грудня 2019 року «Про переведення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області з 1 січня 2020 року […].

Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 29 жовтня 2020 року № 387-к «Про присвоєння чергового рангу та встановлення надбавки за ранг», за підписом тимчасово виконуючого обов`язки начальника управління ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , начальнику відділу контролю східного напрямку управління з питань праці присвоєно з 1 березня 2020 року черговий ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби.

Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 04 грудня 2020 року № 436-к визначено вважати ОСОБА_1 такою, що погодилась на продовження проходження державної служби на посаді головного державного інспектора відділу контролю північно-східного напрямку управління з питань праці, переведено ОСОБА_1 на посаду головного державного інспектора відділу контролю північно-східного напрямку управління з питань праці з посадовим окладом відповідно до штатного розпису, зі збереженням раніше присвоєного 6 рангу державного службовця та встановлених надбавок за ранг державного службовця та за вислугу років.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року по справі № 200/12089/20-а, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2021 року, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 4 грудня 2020 року № 436-к «Про переведення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області. Зазначеним рішенням визначено допустити негайне його виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області.

25 серпня 2021 року на виконання рішення суду від 20 серпня 2021 року Головним управлінням Держпраці у Донецькій області прийнято наказ, за підписом заступника начальника ліквідаційної комісії Ф.Фольварчука, № 123-ЛК «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », яким скасовано наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 4 грудня 2020 року № 436-к «Про переведення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області з 25 серпня 2021 року.

Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28 грудня 2021 року № 143-ЛК «Про звільнення ОСОБА_1 » за підписом заступника начальника ліквідаційної комісії Ф.Фольварчука ОСОБА_1 звільнено з 13 січня 2022 року з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці у зв`язку із ліквідацією Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». В якості підстави зазначено попередження про наступне звільнення у зв`язку із ліквідацією Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області від 2 вересня 2021 року. Зазначеним наказом постановлено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу»; виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 67 календарних днів відпустки, відповідно статті 81 Кодексу законів про працю України, а саме: 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2020 по 31.07.2021 року; 12 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2021 по 31.12.2021 року; 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби більше 28 років; 10 календарних днів щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2021 рік.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частиною 1 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.10.2020 по 13.01.2022 ( день звільнення ) в сумі 463030, 29 грн. суд зазначає наступне.

Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі -Закон № 889-VIII), визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Частинами першою третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Положеннями пункту 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII передбачено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цьогоЗакону).

Частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

За змістом частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд зазначає, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року по справі № 200/12089/20-а, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2021 року, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 4 грудня 2020 року № 436-к «Про переведення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області. Зазначеним рішенням визначено допустити негайне його виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області. При цьому, питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося, оскільки позивачкою такі вимоги не заявлялися.

Як вбачається з програмного забезпечення суду «Діловодство спеціалізованого суду», ОСОБА_1 30 вересня 2021 року звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, зокрема, щодо визнання періоду вимушеного прогулу з 13 жовтня 2020 року у зв`язку з протиправним не вирішенням питання фактичного допуску до роботи при поновленні на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Державної служби України у Донецькій області на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №200/1178/20-а та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі №200/12089/20-а.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 200/12862/21, яке постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2022 року залишено без змін, у задоволенні позову відмовлено.

Під час розгляду зазначеної справи судом встановлено, що позивачем не доведено того факту, що з вини відповідачів позивач була позбавлена можливості працювати на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №200/1178/20-а та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі №200/12089/20-а. Судом встановлено, що вказані судові рішення були виконані відповідачем-1 у спосіб, встановлений законом.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі №552/3404/17 вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі №200/12089/20-а наказом № 123-ЛК від 25 серпня 2021 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області з 25 серпня 2021 року.

Судом встановлено, що відповідно до копій табелів обліку робочого часу позивач за період з 25 по 31 серпня 2021 року, з 1 по 30 вересня 2021 року, з 1 по 31 жовтня 2021 року, з 1 по 30 листопада 2021 року, з 1 по 31 грудня 2021 року, з 1 по 13 січня 2022 року не з`являлась на робочому місці. Також суду надано копії актів, складених членами Ліквідаційної комісії, про відсутність (з врахуванням протоколу № 1 засідання ліквідаційної комісії Головного управління Держпраці у Донецькій області від 13 січня 2022 року) про відсутність начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області Харченкової С.В. протягом робочих днів у період з 25 серпня 2021 року по 13 січня 2022 року на робочому місці за адресою: м. Краматорськ, вул. О.Тихого, 6.

Твердження позивача щодо того, що відповідач вдався до кадрових маніпуляцій, поновивши її двічі на скороченій посаді поза штатом є безпідставними, виходячі з наступного.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018р. по справі №П/9901/101/18 (провадження № 11-217заі18), постановах Верховного Суду від 04.07.2018р. по справі № 826/12916/15, від 06.03.2019р. по справі № 824/424/16-а, від 13.03.2019р. по справі № 826/751/16, від 27.06.2019р. по справі № 826/5732/16, від 26.07.2019р. по справі №826/8797/15, від 09.10.2019р. по справі № П/811/1672/15, від 12.09.2019р. по справі № 821/3736/15-а, від 22.10.2019р. по справі № 816/584/17, від 15.04.2020р. по справі № 826/5596/17, від 19.05.2020р. по справі №9901/226/19.

Виходячі з наведеного, ОСОБА_1 було правомірно поновлено на попередній роботі, а саме на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області шляхом видання відповідних наказів. Чинне законодавство не покладає на роботодавця вчинення інших дій для виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Крім того, визнання протиправним прийняття Головного управління Державної служби України у Донецькій області рішення про поновлення на роботі позивача без фактичного допуску до роботи при поновленні на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Державної служби України у Донецькій області на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №200/1178/20-а та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі №200/12089/20-а, було предметом розгляду в адміністративній справі № 200/12862/21. Рішенням від 20 грудня 2021 року у справі № 200/12862/21 позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Позивач після ознайомлення з наказом про поновлення на роботі повинна була приступити до своїх службових обов`язків, однак позивач з часу поновлення її на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області 25 серпня 2021 року, до часу її звільнення із займаної посади 13 січня 2021 року була відсутня на робочому місці з невідомих причин.

З наведеного вбачається, що позивач не була позбавлена відповідачем можливості працювати на займаній посаді, позивач з власної ініціативи усуналась від виконання своїх службових обов`язків.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення з Головного управління Держпраці у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.10.2020 по 13.01.2022 (день звільнення) в сумі 463030,29 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідач у відзиві посилається на те, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі 200/3220/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області, в якому позивачка просила суд: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28.12.2021 №143-лк про звільнення позивача 13 січня 2022 року з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області; поновити позивача на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області; стягнути з Головного управління Держпраці у Донецькій області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 січня 2022 року по день прийняття рішення по справі; - задоволено частково. Змінено формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області, зазначивши в якості підстави для її звільнення «реорганізацію Головного управління Держпраці у Донецькій області відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Таким чином, враховуючи те, що у справі 200/3220/22 судом відмовлено в поновлені ОСОБА_1 на посаді, відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 20 серпня 2020 року 13 січня 2022 року.

Суд зазначає, що вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу з дня незаконного звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

Оскільки у справі № 200/3220/22 спірним є наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28.12.2021 №143-лк про звільнення ОСОБА_1 з 13 січня 2022 року з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області, то відповідно часом вимушеного прогулу є період з 13 січня 2022 року (день звільнення позивача) по час поновлення її на роботі. Отже суд відхиляє зазначені доводи відповідача. Крім того, суд зауважує, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 200/3220/22 законної сили не набрало, отже, посилання відповідача на зазначене рішення є безпідставним.

В контексті заявлених вимог позивача спірним є питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку поновленням її на посаді без фактичного допуску до роботи.

З приводу доводів відповідача щодо пропуску ОСОБА_1 тримісячного строку пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 04 грудня 2020 року - 20 серпня 2021 року, суд зазначає наступне.

Відповідач посилається на постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), в якій зроблено висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 04 грудня 2020 року - 20 серпня 2021 року.

Суд відхиляє зазначені доводи відповідача з огляду на наступне.

Верховний Суд у постанові від 26 травня 2022 року у справі № 640/4699/20 зазначив, що питання, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, досліджені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21), у якій, зокрема, зазначено, що Верховний Суд України у постанові від 26 жовтня 2016 року в справі №362/7105/15-ц (провадження №6-1395цс16), проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, зробив висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Також Верховний Суд України указав, що позовна вимога про стягнення компенсації за вимушений прогул відноситься до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах від 12 лютого 2020 року в справі №620/3884/18 (провадження №К/9901/10912/19), від 05 вересня 2019 року в справі №813/1247/17 (провадження №К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року в справі №826/12721/17 (провадження №К/9901/37996/18) визначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат, а тому до спірних правовідносин (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) не застосовуються положення частини першої статті 233 КЗпП України в частині визначення строку звернення до суду.

Разом із тим, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19) зроблено висновок про те, що виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватися як плата за виконану роботу. Отже, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону №108/95-ВР, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Указане, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21), свідчить про суперечливу судову практику щодо застосування частини першої чи другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та щодо визначення правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19) сформовано висновок, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, тому строк пред`явлення до суду цієї вимоги обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Такий висновок зроблено із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) за позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації за втрату частини заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якій надавалася оцінка правовій природі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що урегульований у статті 117 КЗпП України, та зроблено висновок, що цей середній заробіток не є заробітною платою, тому строк звернення до суду з такою вимогою становить три місяці.

Проте, правова природа середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України відмінна від правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу передбаченого статтею 235 КЗпП України при поновленні найманого працівника на роботі, та є заробітною платою, і пред`явлення вимог про таке стягнення не обмежується відповідно до статті 233 КЗпП України тримісячним строком звернення, тому їх ототожнення є помилковим, а постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) не є релевантною до правовідносин зі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19), суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у цій постанові, Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 жовтня 2016 року в справі №362/7105/15-ц (провадження №6-1395цс16) та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постановах від 12 лютого 2020 року в справі №620/3884/18 (провадження №К/9901/10912/19), від 05 вересня 2019 року в справі №813/1247/17 (провадження №К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року в справі №826/12721/17 (провадження №К/9901/37996/18).

Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Підстав для відступу від правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду України та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Велика Палата Верховного Суду не встановила.

З приводу позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористані 134 календарні дні відпустки в сумі 139992,48 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як встановлено судом, наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28 грудня 2021 року № 143-ЛК «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з 13 січня 2022 року з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці у зв`язку із ліквідацією Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Зазначеним наказом постановлено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу»; виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 67 календарних днів відпустки, відповідно статті 81 Кодексу законів про працю України, а саме: 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2020 по 31.07.2021 року; 12 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2021 по 31.12.2021 року; 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби більше 28 років; 10 календарних днів щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2021 рік.

Статтею 57 Закону № 889-VIII визначено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 58 Закону № 889-VIII за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України. Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати та інші види відпусток надаються державним службовцям відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР Про відпустки одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР Про відпустки встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про відпустки, державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України Про відпустки право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Частиною першою статті 24 Закону України Про відпустки передбачено, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Доводи позивача щодо невірного обрахунку відповідачем кількості днів невикористаної відпустки обґрунтовані тим, що вона з січня 2020 року по 13 січня 2022 року перебувала у вимушеному прогулі, у зв`язку з чим при обчисленні невикористаних днів відпустки зарахуванню підлягають наступні періоди:

- 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2019 по 31.07.2020 року;

- 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби більше 27 років;

- 10 календарних днів щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2020 рік;

- 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2020 по 31.07.2021 року;

- 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби більше 28 років;

- 10 календарних днів щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2021 рік;

- 14 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2021 по 13.01.2022 року;

- 10 календарних днів щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2022 рік.

Суд відхиляє зазначені доводи позивача з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до заяви від 04.11.2020 року та Наказу Управління від 04.11.2020 р. №218-В з 04.11.2020 по 13.11.2020 (10 календарних днів) перебувала у соціальній відпустці, як одинока мати, з 16.11.2020 по 30.11.2020 року (15 календарних днів) у додатковій відпустці за строк державної служби більше ніж 27 років. За 25 днів відпустки за листопад 2020 року виплачено 12124,75 грн. ( відпустка 9 760,42 грн., ПДФО 2182,46 грн. та Військовий збір 181,87 грн), що підтверджується Довідкою ОК-7 від 24.05.2023 та Відомостями з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 24.05.2023 року.

Крім того, на підтвердження зазначеного факту відповідачем надано Витяг з розрахунково-платіжної відомості за листопад 2020 року, Реєстр перерахувань на особисті вклади аванс листопад 2020 р., платіжне доручення №700 від 12.11.2020 р.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 27.11.2020 року та Наказу Управління від 30.11.2020 №241-В позивачу надано основну щорічну оплачувану відпустку з виплатою грошової допомоги на оздоровлення з 01.12.2020 по 31.12.2020 (30 календарних днів) за період роботи 01.08.2019 по 31.07.2020 рік. Таким чином, за грудень 2020 року виплачено 19272,60 грн. (відпустка 12222,60 грн., грошова допомога 7050 грн., ПДФО - 3469, 07 грн та Військовий збір 289,09 грн.), що підтверджується довідкою ОК-7 від 24.05.2023 та Відомостями з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 24.05.2023 року.

Також на підтвердження зазначеного факту відповідачем надано Витяг з розрахунково-платіжної відомості, Реєстр перерахувань на особисті вклади за І половину грудня 2020 р, Платіжне доручення № 923 від 14.12.2020 р., Реєстр перерахувань на особисті вклади за грудень 2020 р., Платіжне доручення №1060 від 28.12.2020 р.

З наведеного вбачається, що при обчисленні невикористаних днів відпустки зарахуванню підлягають наступні періоди: 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2020 по 31.07.2021 року; 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби більше 28 років; 10 календарних днів щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2021 рік; 10 календарних днів щорічної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2022 рік, що складає 65 календарних днів.

Щодо невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.08.2021 року по 13.01.2022 року суд зазначає, що 25 серпня 2021 року на виконання рішення суду від 20 серпня 2021 року у справі № 200/12089/20-а наказом № 123-ЛК «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », Головним управлінням Держпраці у Донецькій області поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області з 25 серпня 2021 року.

Статтею 9 Закону України Про відпустки визначено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються:

1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка;

2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову;

3) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

4) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина з інвалідністю підгрупи А" або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.

5) час навчання з відривом від виробництва тривалістю менше 10 місяців на денних відділеннях професійно-технічних навчальних закладів;

6) час навчання новим професіям (спеціальностям) осіб, звільнених у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників;

6-1) час, коли працівник, стосовно якого згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, фактично не працював у зв`язку з позбавленням особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата;

7) інші періоди роботи, передбачені законодавством.

Як встановлено судом, з 25 серпня 2021 року (дати поновлення на посаді) по 13 січня 2022 року (дату звільнення) позивач була відсутня на робочому місці з невідомих причин.

Отже, відповідачем за період роботи 01.08.2021 по 20.08.2021 рік виплачено при звільненні у грудні 2021 року компенсацію за 2 календарних дні.

Відповідно до наказу Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28.12.2021 №143-лк позивача звільнено 13 січня 2022 року з посади начальника відділу контролю східного напрямку управління з питань праці Головного управління Держпраці у Донецькій області у зв`язку з ліквідацією Управління згідно п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Всі розрахунки проведені та здійснені, а саме виплачено у грудні 2021 року 41397,14 грн. (ПДФО - 4913,49 грн. та Військовий збір 409,46 грн.), з яких компенсація за 67 днів відпустки 27297, 14 грн. та вихідна допомога в розмірі двох середньомісячних заробітних плат 14100,00 грн.

З наведеного вбачається, що розрахунок при звільненні ОСОБА_1 відповідачем проведений у грудні 2021 року, що підтверджується Відомостями з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 24.05.2023 року.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що станом на день звільнення 13 січня 2022 року відповідач не провів розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної, додаткової та соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про відпустки», правові підстави для здійснення такого розрахунку в грудні 2021 року, тобто в місяці,що передує місяцю звільнення, відсутні.

Суд зазначає, що розрахунок із позивачем був здійснений на підставі наказу Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28.12.2021 №143-лк та жодним чином не порушує права позивача, та не може свідчити про не проведення таких виплат.

Отже, позовні вимоги позивача в цій частині є безпідставними.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частинами 1-3 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову, через що такий адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Позивач звільнений від сплати судового збору, інші судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Донецькій області (адреса: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, 82, ) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористані дні відпустки, відмовити повністю.

Рішення ухвалене та повне судове рішення складене 20 липня 2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар