Справа № 580/6322/22
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 липня 2023 року

м. Київ

справа № 580/6322/22

адміністративне провадження № К/990/24676/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2023 року у справі №580/6322/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частина НОМЕР_1 , у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21 червня 2019 року до 15 грудня 2022 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21 червня 2019 року до 15 грудня 2022 року, але не більше ніж за шість місяців з розрахунку грошового забезпечення на день звільнення.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2023 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 22 червня 2019 року до 14 грудня 2022 року;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 22 червня 2019 року до 14 грудня 2022 року, в сумі: 11207 ( одинадцять тисяч двісті сім ) грн 37 коп».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, позивач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), надіславши її 10 липня 2023 року засобами поштового зв`язку.

Скаржник просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2023 року у справі №580/6322/22 в частині визначення розміру середнього заробітку і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги й додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що її належить повернути скаржнику з таких підстав.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й покликається на те, що судами попередніх інстанцій під час прийняття оскаржуваних рішень не було враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року у справі №805/4458/17-а.

Верховний Суд роз`яснює, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:

норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами;

постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено;

висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду;

в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акту, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку.

Всупереч зазначеному, скаржник лише в загальному послався на норми КЗпП України, що не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Крім того, дослідивши зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду, Судом встановлено, що при визначенні пропорційності належної до виплати суми затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів керувалася згаданою вище постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц. Також судом апеляційної інстанції застосовувалась правова позиція Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Так, спір, що виник між сторонами справи № 761/9584/15-ц, № 821/1083/17 та у цій справі, стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, у цих випадках мова йде про право особи на компенсацію роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі невиконання роботодавцем обов`язку щодо проведення повного розрахунку зі звільненим працівником, що регулюється статтею 117 КЗпП.

Таким чином, правове регулювання у справах № 761/9584/15-ц, № 821/1083/17 та у цій справі є аналогічним, зокрема щодо застосування саме принципів розумності, справедливості та пропорційності щодо розрахунку сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП.

Норми статті 117 КЗпП є субсидіарними і застосовуються судами при розгляді спорів щодо компенсації працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

При цьому положення статті 117 КЗпП підлягають застосуванню при розгляді спорів за позовами всіх працівників у зв`язку з порушенням роботодавцем їх права на належну оплату праці, в тому числі і осіб, які проходили публічну службу, зокрема і прокурорів.

Вказана норма застосовується адміністративними судами з урахуванням тлумачень щодо її застосування, які викладено Великою Палатою Верховного Суду у своїх постановах.

З огляду на викладене Суд відхиляє доводи скаржника щодо незастосування судом апеляційної інстанції при винесенні оскаржуваного рішення висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Ураховуючи наведене, Суд вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

Згідно із пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У тексті касаційної скарги заявник указує, що підставою звернення до Суду із даною скаргою є, також, пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального законодавства.

Однак, з огляду на те, що пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України є відсильною нормою, то обґрунтування необхідності касаційного оскарження таким пунктом можливе лише у взаємозв`язку із посиланням на відповідний підпункт та частину статті 353 КАС України.

Ураховуючи викладене, Суд не бере до уваги посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, у частині зазначення підстав касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2023 року у справі №580/6322/22.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 червня 2023 року у справі №580/6322/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду