Справа № 440/3748/22
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2023-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 р. Справа № 440/3748/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 (ухвалене суддею Головко А.Б.) по справі № 440/3748/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області

про изнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області , в якому просила: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови у призначенні її пенсії за віком; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області врахувати при призначенні її пенсії за віком трудовий стаж з 05.04.1982 по 12.03.1985, періоди роботи на Полтавському заводі газорозрядних ламп з 21.02.1995 по 24.04.1999, період роботи в Колективному торговому підприємстві "Козаче" засновником якого є КСП імені Ілліча.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 22.12.2021 № 94 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.12.2021 про призначення пенсії за віком та зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 05.04.1982 по 12.03.1985 та з 21.02.1995 по 24.04.1999; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 р. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою від 20.12.2021 про призначення пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, яку за принципом екстериторіальності передано на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Луганській області.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 1681 від 20.12.2021 позивачці повідомлено, що за результатами розгляду заяви позивачки № 1650 від 15.12.2021 про призначення пенсії за віком, Головним управління Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення № 94 від 22.12.2021 про відмову у призначенні пенсії, згідно якого до загального стажу ОСОБА_1 не зарахований період роботи зазначений в трудовій книжці НОМЕР_1 від 12.01.1981: з 05.04.1982 по 12.03.1985, оскільки на наказі про звільнення печатка не читається, що є порушенням Інструкції; з 21.02.1995 по 24.04.1999, оскільки дата початку роботи написана чорнилами іншого кольору, дата наказу про зарахування (13.02.1996) не відповідає даті початку роботи, у зв`язку з чим право на призначення пенсії згідно ст. 26 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» настане після досягнення позивачкою 63 років при наявному страховому стажі від 21 до 31 років.

Вважаючи спірне рішення відповідача протиправним, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, належним способом захисту порушеного права позивачки в даному випадку є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.12.2021 про призначення пенсії за віком та зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 05.04.1982 по 12.03.1985 та з 21.02.1995 по 24.04.1999.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 (в подальшому - Закону № 1788-XII), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (в подальшому - Інструкція).

Відповідно до п. 2.4. Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно із п.п. 2.6 п. 2 Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Судовим розглядом встановлено, відповідачем відмовлено у зарахуванні до загального стажу ОСОБА_1 період роботи, зазначений в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 12.01.1981, з 05.04.1982 по 12.03.1985, оскільки на наказі про звільнення печатка не читається, та з 21.02.1995 по 24.04.1999, оскільки дата початку роботи написана чорнилами іншого кольору, дата наказу про зарахування (13.02.1996) не відповідає даті початку роботи.

Проте, дослідивши копію трудової книжки позивачки серії НОМЕР_1 від 12.01.1981, суд зазначає, що на сторінках 6-7 внесено 05.04.1982 запис № 10 про прийняття ОСОБА_2 на роботу в Полтавський завод газорозрядних ламп та запис № 12 про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням із Полтавського заводу газорозрядних ламп.

При цьому на сторінках 8-9 трудової книжки є доповнення до запису про звільнення з уточненнями, на якому міститься чіткий відбиток печатки Полтавського заводу газорозрядних ламп.

Також на сторінках 10-11 трудової книжки внесено 21.02.1995 запис № 19 про прийняття ОСОБА_1 в члени КСП ім. Ілліча на підставі наказу від 13.02.1996, 21.02.1995 - запис № 20 на сторінках 12-13 про прийняття на роботу продавцем в КСП "Козаче" (засновник КСП "Ілліча") та 24.04.1999 - запис № 21 про звільнення із займаної посади.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що не зарахування до загального стажу періоду роботи позивачки з 21.02.1995 по 24.04.1999, оскільки дата наказу про зарахування (13.02.1996) не відповідає даті початку роботи - 1995 рік, є помилковим оскільки, на сторінках 12-13 трудової книжки міститься запис № 20 від 21.02.1995 про прийняття позивача на роботу продавцем в КСП "Козаче" (засновник КСП "Ілліча"), а трудова книжка позивачки серії НОМЕР_1 містить інформацію про її трудовий стаж з відповідними записами про роботу, а також містить посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи; записи скріплені підписом та печаткою підприємств.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року № 301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства та не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

Отже, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. При цьому, відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 містить необхідну інформацію про трудовий стаж позивачки, отже, відповідач під час розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 20.12.2021 повинен був врахувати відомості, зазначені в трудовій книжці, у зв`язку із чим належним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 22.12.2021 № 94 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.12.2021 про призначення пенсії за віком та зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 05.04.1982 року по 12.03.1985 року та з 21.02.1995 року по 24.04.1999 року.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 по справі № 440/3748/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич Я.В. П`янова